Stanislav Hoferek

Skala

Ukážka z elektronickej knihy

2015

Skalu napísal © Stanislav Hoferek, MMXV; Obálka: © Nicol Hochholczerová, MMXV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-041-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Úvod

Nápad na knihu Skala vznikol v situácií, ktorá sa podobá na situáciu hlavnej postavy. Autobiografia s typickými črtmi, učesaná na extrémnu situáciu. Len si predstavte, že počas posledných momentov života chcete vyhľadať samotu. Namiesto toho tam nájdete niekoho ďalšieho, s rovnakým cieľom, ale zároveň s úplne odlišným osudom. Dvojica ľudí, ktorí nemajú nič spoločné a nevedia sa dohodnúť ani na tom, či sa protiklady priťahujú, alebo si vrana k vrane sadá.

Skala zároveň symbolizuje tvrdosť, niečo pevné. V prírode dokážu skalu postupne rozdrviť korene rastlín, ale ako je to s pevným presvedčením každého z nás? Ako veľmi budeme riešiť svoj život, keď sa dostaneme na kraj priepasti? A existuje láska tam, kde nepomôže logika? A ak nepomáha láska, tak pomôže kto? Alebo čo? Skala je kniha o odlišnosti myslenia, nepochopenej ceste životom a o tom, ako rýchlo môže zmiznúť to, čo sme si nevážili včas.

Poďakovanie za úpravy textov si zaslúžia Lenka Baranovičová a Nicol Hochholczerová, ktorá tiež nakreslila obálku.

Hľadanie dôvodu

Marek sa zohýna a vyberá si vhodnú palicu. Najvhodnejšiu zo všetkých pod starým stromom. Takú akurát do ruky. Prezerá si ju a s malým úsmevom sám sebe naznačuje, že je spokojný. Posledný kamarát či čokoľvek, schopné vypočuť si ľudskú dušu. Berie palicu a vykračuje vpred, ku skale.

Nejde po žiadnej turistickej značke, ale napriek tomu má pod nohami celkom slušný chodníček. Miesto nad okresným mestom, kde sa ľudia schádzajú. Potajomky, nenápadne, často zo strachu pred prenasledovaním, skutočným či nie. Ideálny úkryt pred zlými očami. Marek však ide z iného dôvodu. Skala je skutočnou skalou, pevný kus obkolesený lesom a priepasťou. Kto sem prichádza, ten má silný dôvod, niekedy priam žulový. Okrem súkromia a pekného výhľadu sa tu nachádza aj kríž. Spomienka na tých, čo tu boli a odišli inak ako po chodníku. Marek sa blíži k nemu. Pomaly a zamyslene, ale nezastavuje. Nechce sa zahľadieť na prírodu, ale predsa ho pohľad zaujíma. Pozná cestu na skalu. Ako to bolo dávno, keď tam išiel s Katkou. Všetky tie teplé letné večery, i to absurdné ráno, keď sa v januári pred svitaním vybrali na skalu. Len tak. S túžbou urobiť niečo bláznivé. Neviazané pravidlami ani zdravým rozumom.

Posledná zákruta cez lesný chodník. Porast je hustejší a chôdza sa spomaľuje. Všetky vetvičky sa stavajú na odpor, ako keby chceli mladému mužovi zatarasiť cestu. Prírodná barikáda. Silné ruky umožňujú cestu vpred.

Na skale stojí dievča. Nedospelé, vychudnuté a s vlasmi, ktoré by mu mohli iné závidieť. Stojí na skale nad priepasťou ako prístavný maják a nevšíma si silnejúci vietor. Letné šaty sa pomaly presúvajú sem a tam, ale dievča ako keby nedýchalo.

„Hej.“ Marek oslovuje dievčinu, a tá sa prekvapene pozrie na nového návštevníka. Nečakala, že bude mať spoločnosť. „Nechcem rušiť, viem, že je tu pekný výhľad, ale si na mojom mieste.“

„Tvoje miesto? Čo?“

„Vyzeráš, ako by si chcela skočiť.“

„Čo ťa do toho?“

„Neskáčeš, ale ja idem. Mám na to dobrý dôvod.“

„Kto, dopekla, si?“

„Môžem ti povedať svoje meno, nevidím v tom problém. Ale je to zbytočné. Skočím a už mi bude všetko jedno.“

„Ak ťa poslali moji rodičia, tak sa nepribližuj, lebo skočím!“

„Posiela ma moje dievča. Celkom sa na ňu podobáš. Počkaj.“

Marek hľadá vo vrecku peňaženku, ale až teraz si uvedomuje, že ju nezobral so sebou. Tu by bola zbytočná.

„Ukázal by som ti fotku, ale nemám ju tu. Teoreticky môžem skočiť po peňaženku, kde ju mám. Dokonca som vyhodil hneď niekoľko vizitiek, nech tam nie je veľmi stiesnene.“

„Chceš mi o nej niečo povedať?“

„Ja... neviem, kde mám začať.“

„Prečo si tu?“

„Už som povedal, posiela ma. Ale už to nie je moje dievča. Alebo je? Ani sám neviem. Ale nechcem žiť. Skočím.“

„Chceš sa zabiť kvôli dievčaťu? To je naozaj hlúpe.“

„Myslíš? Čo by si robila na mojom mieste?“

„Čo sa stalo?“

Marek zachytáva zvedavosť. Má možnosť dostať zo seba to, čo ho ťaží. Všetky tie problémy s láskou. Hocikomu. Neznámej babe na skale, ktorá si určite nepozerá len prírodu.

„Dobre, na dnes nemám veľké plány. Ty áno?“

„Skočiť.“

„Nie, ty nejdeš skočiť. To ja idem.“

„Skočme obaja,“ navrhuje dievča bez nálady.

„A budeme sa rozkošne držať za ruky?“

„Na človeka, čo chce skoncovať so životom, si dosť utáraný.“

„Neviem, či to, čo je v mojom... živote... je život. Za všetko môžete vy, ženy. Ste zlé!“

„To nemyslíš vážne.“ Dievča si všíma jemný smiech. Dvaja samovrahovia a jeden má zrazu dobrú náladu. Len tak si príde pokecať.

„Samozrejme, že nie. A predsa sme tu. Chcem pre to skočiť.“

Dievča sa vzďaľuje od okraja. Plne pri zmysloch, alebo nie. To nie je dôležité. Dôležitá je len hlava. Organizovaný i neorganizovaný chaos, ktorý núti mladého človeka vybrať si novú cestu. Cestu zbabelého úteku, bez ohľadu na straty. Vidno akúsi úctu k životu miešanú so zbabelosťou. Nohy ju neposlúchajú, rovnako ako srdce.

Prásk! Okuliare, ktoré malo dievča položené na skale, sa jej podarilo nechtiac pristúpiť. Okamžite sa po ne skláňa a berie ich do rúk. Nevšímala si ich, tak isto ako on. Malé okuliare s tenkým rámom sa mu zdali menej zaujímavé ako štíhle dievča, vzdorujúce vetríku na skale a víchrici v svojom vnútri. Ani nevidel, kedy ich vlastne dala jeho nová známa-neznáma na zem.

Na jazyku má slová, i celé vety. Ale nehovorí nič. Je to už dávno, čo si človek pracujúci na policajnej stanici prešiel hlavou cenu života. Všetko, čo k tomu patrí. Šťastie i nešťastie, silu charakteru i krehkosť, ktorú má v sebe každý.

„Mal som kedysi podobné okuliare. Dopadli ale úplne inak. Sú pekne zabalené, v škatuľke, ale neviem, kde. Stratil som ich. Ty zas vieš, kde sú.“

„Prečo mi to hovoríš? Stále chodíš z témy do témy. Vôbec nevyzeráš na človeka, čo by chcel skočiť.“

„A ako vyzerá človek, ktorý chce skočiť? Ako mladé dievča, ktoré ešte ani nespoznalo svet?“

„Hovoríš ako štyridsiatnik, ktorý všade bol a všetko videl.“

„Takže ako vyzerá?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Copyright

Úvod

Hľadanie dôvodu

Postavy z diela