(ukázka)

Copyright © 2013 by Nora Roberts

Translation © Zdík Dušek, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THANKLESS IN DEATH

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, spol. s r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-750-3

Bolestněji nad zub hadový jest míti dítě nevděčné.

– William Shakespeare

Člověk, který studuje pomstu, udržuje vlastní rány čerstvé.

– Francis Bacon

1

Z jejího komandování se mu dělalo zle.

Pořád sekýruje a stěžuje si, sekýruje a stěžuje si, komanduje, komanduje, komanduje pokaždé, když otevře tu svou zatracenou pusu.

Nejradši by ji umlčel.

Jerald Reinhold seděl u kuchyňského stolu, zatímco se přes něj jako tmavá mračna převaloval nekonečný proud matčiny kritiky a požadavků.

Každej mizernej den, pomyslel si, furt to samý. Jako kdyby byla jeho chyba, že přišel o tu pitomou, nanicovatou práci. Jeho chyba, že ho vykopla přítelkyně – další mrcha, která neuměla zavřít zobák – a on se musel nastěhovat zpátky k ukňouraným, věčně nespokojeným rodičům. Jeho chyba, že prohrál pár táců ve Vegas a na kreditce je v minusu.

Kristepane! Všechno je podle ní jenom jeho chyba, jeho chyba, jeho chyba. Ta stará komandérka mu nikdy nedá pokoj.

Copak jí nevysvětlil, že by nepřišel o práci, kdyby ho ten pitomec kontrolor nevyhodil? No tak si vzal pár dnů volno – a kdo ne? No tak párkrát přišel pozdě – a kdo ne?

Snad jedině robot jako jeho idiotský táta.

Bože, proč to pořád musí rozmazávat? Stejně tu práci nenáviděl a nastoupil tam jenom kvůli tomu, že ho do ní uvrtala Lori, ale teď za všechno může on.

Bylo mu šestadvacet, proboha, a zaslouží si něco mnohem lepšího než pobíhání za pár šupů pro donáškovou službu.

A Lori ho vykopla, protože je nezaměstnaný – dočasně –,a ztropila mu scénu, protože přišel o pár doláčů na výletě s kámošema.

On má na lepší, než je nějaká prdelatá Lori Nucciová, a taky to dokáže. Ta děvka mu vyhrožovala, že zavolá policii, jenom proto, že jí vrazil pár facek. Zasloužila si mnohem víc než trochu proplesknout – přál si, aby býval taky u toho proplesknutí nezůstával.

On si naproti tomu zaslouží něco víc než pokoj v bytě rodičů a matčino neustálé sekýrování.

„Posloucháš mě vůbec, Jerry?“ Barbara Reinholdová si dala sevřené pěsti v bok.

Jerry zvedl oči od displeje komunikátoru, na kterém se snažil zrelaxovat hrou, a vrhl po hubené, všeználkovské matce s plochým hrudníkem nakvašený pohled.

„Co můžu dělat jinýho, když ani na chvíli nezmlkneš?“

„Tak ty budeš odmlouvat? Takhle dáváš najevo vděk za to, že máš střechu nad hlavou a že tě živíme?“ Zvedla talíř s krajícem chleba a plátkem falešného krůtího masa. „Dělám ti sendvič, protože ses v poledne konečně vykulil z postele, a ty mi za to děkuješ drzostmi? Nedivím se, že tě Lori vyhodila. Povím ti jedno, panáčku, tady už se nebudeš zadarmo povalovat dlouho. Je to skoro měsíc a ty jsi neprojevil sebemenší snahu, aby sis našel místo.“

Pomyslel si: Zavři hubu, nebo ti ji zavřu já, ale neřekl to nahlas. Chtěl ten sendvič.

„Jsi nezodpovědný, přesně jak říkal tvůj otec, ale já na to: Je to náš syn, Carle, musíme mu pomoct. A teď chci vědět, kdy se začneš snažit sám.“

„Řekl jsem ti, že si něco seženu. Mám pár možností. Nechávám si je projít hlavou.“

„Pár možností?“ Odfrkla si a pokračovala v přípravě jídla. „Letos jsi vystřídal čtyři zaměstnání. Jaké možnosti si necháváš projít hlavou, když tady sedíš uprostřed dne ve zmačkaných teplákách, ve kterých jsi spal? Upozornila jsem tě, že dole v marketu hledají skladníka, ale šel ses tam vůbec podívat?“

„Já nejsem mizernej skladník.“ Měl na něco lepšího. Je přece někdo. Nebo by byl, kdyby se po něm pořád všichni nevozili. „Dej mi pokoj.“

„Možná jsme ti ho naopak dávali až moc.“ Položila na krůtí šunku plátek světle oranžového sýra a pokračovala tichým, káravým tónem, jaký nesnášel.

„Tvůj otec i já jsme šetřili každý cent, abys mohl jít na školu, a ty ses nechal vyhodit. Říkal jsi, že chceš chodit do kurzu elektroniky, aby ses naučil vyvíjet počítačové hry, které máš tak rád, a my jsme tě podpořili a dali jsme ti na ten kurz peníze. Když jsi neuspěl, otec ti sehnal místo u sebe v kanceláři. Přimluvil se za tebe, Jerry, ale ty sis toho nevážil, urážel jsi kolegy a nakonec ti dali padáka.“

Zvedla z prkénka nůž, aby přeřízla krajíc chleba. „Pak jsi potkal Lori, takové roztomilé děvče. Navíc chytré a pilné, z moc slušné rodiny. Doufali jsme, že to někam povede. Sehnala ti místo sběrače nádobí v restauraci, kde pracuje, a zůstala s tebou, i když jsi přišel i o tohle místo. Když jsi říkal, že bys mohl dělat poslíčka, kdybys měl dobré kolo, půjčili jsme ti na ně, ale nevydrželo ti to ani dva měsíce. A nikdy jsi nám ty peníze nevrátil, Jerry. Teď jsi přišel i o poslední zaměstnání.“

„Už mám plný zuby toho, jak mi pořád vyčítáš minulost, jako kdyby to všechno byla moje chyba.“

„Jenže minulost se opakuje, Jerry, a zdá se, že je to čím dál horší.“

Stiskla rty a přidala na talíř hrst cibulových kroužků, které měl rád. „Jsi zase bez práce a nemůžeš si dovolit vlastní bydlení. Sebral jsi peníze na nájem, které si Lori ušetřila ze spropitných, a odjel jsi s Davem a tím budižkničemu Joem do Vegas. A vrátil ses s prázdnýma rukama.“

„To je lež, sakra.“ Vyskočil na nohy. „Byly to moje prachy a já mám právo vyrazit si s kámošema a trochu se pobavit.“

Zaleskly se jí oči – ne od slz, ani zlostí, ale zklamáním. Jerald měl sto chutí vrazit jí jednu pěstí a bušit do ní, dokud ten lesk nezmizí.

„Byly to peníze na nájem, Jerry, které si Lori ušetřila ze spropitného. Řekla mi to.“

„Věříš víc jí než mně?“

S povzdechem složila ubrousek do trojúhelníku, jako to pro něj dělávala, když byl kluk. V tom povzdychnutí bylo jasně slyšet její zlomené srdce, ale Jerald slyšel jen obvinění.

„Lžeš, Jerry, využíváš lidi a já se bojím, že jsme příliš dlouho dovolovali, aby ti to procházelo. Pořád ti dáváme další a další šance, a ty zahazuješ jednu po druhé. Něco z toho je možná naše chyba, a snad proto si myslíš, že se mnou můžeš takhle mluvit.“

Postavila talíř na stůl a nalila mu sklenici jeho oblíbeného drinku s příchutí kafe. „Tvůj otec a já jsme doufali, že si dnes najdeš práci, nebo že přinejmenším půjdeš nějakou hledat. Že projevíš opravdovou snahu. Mluvili jsme o tom včera večer, když sis vyšel s kamarády. Poté, co sis vzal padesát dolarů z mé rezervy pro případ nouze, aniž by ses mě zeptal.“

„O čem to mluvíš?“ Nasadil svůj nejlepší šokovaný, raněný výraz. „Nic jsem ti nevzal. Chceš říct, že kradu? Mami!“

„Nebylo by to poprvé.“ Znovu stiskla rty a lehce se jí zachvěl hlas, ale hned nato pokračovala pevným tónem, jaký používala, když oznamovala nějaké nepříjemné rozhodnutí.

„Probrali jsme to a usoudili jsme, že to takhle dál nejde, Jerry. Chystali jsme se ti to říct, až přijde domů táta, ale povím ti to hned, abys měl víc času. Dáme ti šanci do začátku příštího měsíce, to znamená do prvního prosince, Jerry, aby sis našel práci. Jestli si nic nenajdeš, nebudeš tu moct dál bydlet.“

„Potřebuju čas.“

„Měl jsi celý měsíc, Jerry, a neudělal jsi nic – večer ses chodil bavit a dopoledne jsi vždycky prospal. Nesnažil ses něco si sehnat. Jsi dospělý, ale chováš se jako dítě, navíc rozmazlené a nevděčné. Jestli chceš víc času, jestli chceš, abychom při tobě stáli, sníš oběd a půjdeš si hledat místo. Půjdeš dolů do marketu a necháš se najmout jako skladník. Dokud budeš pracovat a budeš dávat najevo snahu, smíš tu zůstat.“

„Ty to nechápeš.“ Vymáčkl ze sebe několik slz – to většinou zabralo. „Lori mi dala kopačky. Byla pro mě vším a nechala mě kvůli někomu jinýmu.“

„Kvůli komu?“

„Nevím, kdo to je. Zlomila mi srdce, mami. Potřebuju čas, abych to překonal.“

„Tvrdil jsi, že tě vyhodila, protože jsi přišel o práci.“

„To k tomu patřilo, jasně. Ten blbec v donáškový službě měl na mě spadeno od prvního dne. Ale místo aby stála při mně, ještě si přisadila, protože jí nemůžu kupovat dárky. Pak ti o mně napovídala všechny ty lži, aby proti mně poštvala mou vlastní matku.“

„Sněz oběd,“ řekla Barbara unaveně. „Pak se umyj, obleč a jdi dolů do toho marketu. Jestli to uděláš, dáme ti víc času, Jerry.“

„A jestli ne, vykopnete mě na ulici? Moji vlastní rodiče?“

„Bolí nás to, ale je to pro tvoje dobro, Jerry. Je načase, aby ses naučil dělat, co je správné.“

Civěl na ni a představoval si, jak proti němu s otcem pletichaří. „Možná máš pravdu.“

„Chceme, aby sis našel svoje místo, Jerry. Aby se z tebe stal muž.“

Přikývl a přistoupil k ní. „Najít si místo. Být muž. Dobře.“ Zvedl nůž, kterým mu připravila sendvič, a vrazil jí ho do břicha.

Vytřeštila oči a otevřela ústa.

Neplánoval to, jednal z momentálního impulzu, ale panebože! Měl z toho naprosto skvělý pocit. Lepší než ze sexu, lepší než z pořádného šlehu. Lepší než z čehokoliv, co zatím zažil.

Vyškubl nůž z rány. Matka se odpotácela dozadu, zvedla ruce a hlesla: „Jerry...“

A on do ní vrazil nůž podruhé, potřetí a nepřestával. Zbožňoval zvuk, který při tom ostří vydávalo. Dovnitř, ven. Zbožňoval výraz naprostého šoku na jejím obličeji i to, jak se proti němu chabě ohnala rukama, jako kdyby ji něco šimralo.

A tak pokračoval, do břicha i do zad, když se pokusila utéct. A dál, když se zhroutila na podlahu kuchyně a plácala se jako ryba na souši.

Pokračoval ještě dlouho poté, co se přestala hýbat.

„Tohle bylo teprve pro moje vlastní dobro.“

Podíval se na svoje ruce pokryté krví i na šířící se rudou kaluž na zemi, na cákance na stěnách i lince, které mu připomněly některé abstraktní obrazy v galerii moderního umění.

Jsem umělec, pomyslel si. Možná by se měl stát výtvarníkem.

Položil nůž na stůl a umyl si ruce v kuchyňském dřezu. Sledoval přitom, jak rudá voda krouží kolem výlevky a mizí v ní.

Měla pravdu, že by si měl najít vlastní místo a stát se mužem. Právě se našel a věděl přesně, jak se zařadí mezi pořádné chlapy.

Vezme si, co chce, a každý, kdo se mu stavěl do cesty, musí zaplatit. On jim ukáže – protože nic jiného v něm nevyvolalo tak příjemný pocit štěstí a toho, že doopravdy žije.

Posadil se a podíval se na matčino tělo. Nemohl se dočkat, až se domů vrátí otec.

Pak si klidně snědl sendvič.

Poručík Eva Dallasová si navlékla pouzdro se zbraní. Ke snídani měla malou hromádku vaflí, což většinou prozářilo její tvář úsměvem. Její manžel, bezpochyby nejkrásnější muž, jaký kdy byl stvořen, si vychutnával na pohovce v ložnici další hrnek vynikajícího kafe. Jejich kocour, kterého právě varovali, ať se nepokouší nenápadně vylézt na stůl, seděl na zemi a myl si tlustý bok.

Eva si pomyslela, jaký je to pěkný obrázek: Roarke s kšticí rozpuštěných černých vlasů kolem nádherně řezaného obličeje, s krásnými ústy, jež se právě zpola usmívala, a se sytě modrýma očima upřenýma na ni. Talíře ze společné snídaně na stole a Galahad předstírající, že nechce zabořit čenich do sirupu, ještě zvýrazňovaly celkový dojem, který se dal vyjádřit slovy: „Jsme doma a líbí se nám tu.“

„Vypadáš, že jsi sama se sebou spokojená, poručíku.“

„To jsem,“ odpověděla a připojila na seznam svých ranních potěšení ještě Roarkeův zpěvný irský přízvuk. „Měla jsem pár dní bez naléhavého případu, takže jsem skoro dohnala papírování. Předpověď počasí na dnešek říká, že mi nebude mrznout zadek, a odcházím z domova s břichem plným vaflí. Zatím je to prima den.“

Oblékla si přes košili hnědou vestu – oboje schválené Roarkem – a sedla si, aby si obula boty.

„Většinou dáváš před papírováním přednost několika naléhavým případům,“ poznamenal Roarke.

„Blíží se Den díkůvzdání a konec roku 2060. Čím dřív dodělám letošní závěrečnou zprávu, tím líp. Poslední dva dny byly pohodové, a jestli mě čekají ještě dva takové...“

„A je to.“ Lítostivě se na ni podíval a zavrtěl hlavou. „Právě ses připravila o šanci na další klidné dny.“

„To je jenom irská pověra.“

„Zdravý rozum. Ale když už se bavíme o Irsku a svátcích, ve středu přijede moje rodina.“

„Ve středu?“

„Ve středu před Díkůvzdáním,“ připomněl jí. „Pár příbuzných se vystřídá, takže tu letos budou ti, kteří nemohli přijet vloni. Říkala jsi, že ti to nevadí.“

„Nevadí. Ne, vážně, nevadí. Mám tvoji rodinu ráda.“ Našel je teprve před dvěma lety. Většinu života prožil, stejně jako ona, bez pokrevních příbuzných – a bez útěchy nebo problémů, které rodina přináší. „Jenom nikdy nevím, co si mám počít s tolika lidmi, kteří nejsou poldové.“

„Budou dost zaměstnaní. Podle všeho mají velké plány na nákupy, prohlížení památek, divadla a tak dále. Nejspíš tu nebudeš mít nikdy všechny najednou, samozřejmě s výjimkou vlastního Díkůvzdání. A to tu budou i všichni ostatní.“

„Jo.“ S tím taky souhlasila – tenkrát jí to připadalo jako dobrý nápad. Všichni hosté z loňské večeře plus její kolegyně Peabodyová se svým partnerem McNabem, kteří se letos rozhodli nikam necestovat.

„Minule to fungovalo.“ Pokrčila rameny a vstala. „Jak se to říká – čím víc lidí, tím větší blázinec?“

„Myslím, že tím větší švanda, ale to je jedno. A když už o tom mluvíme, rád bych přidal další čtyři.“

„Co další čtyři?“

„Hosty. Richarda Barristera s rodinou. Zrovna včera mi volala Elizabeth. Berou děti na průvod do New Yorku.“

„To je vážně blázinec. Kdo se chce připojit k takovému davu?“

„Tisíce lidí, jinak by nevytvořili dav, ne? Zaplatili si hotelové apartmá na trase průvodu. Napadlo mě, že by bylo prima, kdybychom je pozvali na večeři. Hlavně Nixie tě chce vidět.“

Eva si vzpomněla na dívku, která jako jediná přežila masakr své rodiny, když do jejich domova vpadlo komando útočníků. „Je to dobrý nápad, vozit ji sem, ke všemu, co se odehrálo během tradičního rodinného svátku?“

„Jak víš, zvyká si dobře, ale potřebuje pouto ke kořenům. Ti čtyři teď tvoří rodinu, nicméně nechtějí, aby Nixie zapomněla na vlastní.“

„Ona na ně nikdy nezapomene.“

„To ne, máš pravdu.“ Ani on sám nezapomene na návštěvu malé holčičky v márnici s hlavou položenou na otcově hrudi, ve které netlouklo srdce. „Není to, jako když ses vrátila do Dallasu.“ Zvedl se a přistoupil k ní. „Jako když jsi znovu prožívala veškerou tu bolest a trauma. Ona měla rodinu, která ji milovala a kterou jí vzali.“

„Kořeny jsou důležité. Jasně, to chápu, ale nic mě nedonutí jít na ten průvod.“

„Beru na vědomí.“ Přitáhl ji k sobě a políbil ji. „Oba máme zač být vděční.“

„A plný dům irských příbuzných a dalších lidí hltajících krocana a koláče k tomu patří?“

„Rozhodně.“

„V pátek ti řeknu, jestli s tím souhlasím. Teď musím běžet.“

„Dávej pozor na mou policistku.“

„Dávej pozor na mého biliardáře.“

Opouštěla dům smířená s blížící se invazí.

Co je to s lidmi? uvažovala Eva. Ucpávají její ulice, zaplavují její chodníky, překážejí na jezdících schodech, hemží se po přechodech. Proč se všichni na svátky tlačí do New Yorku?

Copak nemají vlastní domovy?

Cestou do centra na policejní ústředí musela přetrpět tři ošklivé zácpy, zatímco jí nad hlavou halekaly reklamní vzducholodě:

MEGAVÝPRODEJE NA ČERNÝ PÁTEK!

NAKUPUJTE, DOKUD PLATÍ AKČNÍ SLEVY!

SVÁTEČNÍ VÝPRODEJE V NEBESKÉM OBCHO-ĎÁKU – VYVRÁTÍTE NÁM DVEŘE Z PANTŮ!

Eva zadoufala, že opravdu všichni půjdou nakupovat a vypadnou z jejího města. Spolu s ostatními napruženými řidiči se zaškaredila na další zácpu a sledovala, jak jeden pouliční zloděj s rychlými prsty obírá hlouček okounějících turistů shromážděných kolem kouřícího kluzákového stánku.

I kdyby Eva nebyla vklíněná mezi taxíky a říhajícím maxibusem, naděje na jeho dopadnutí byla mizivá. Ukázalo se, že chmaták nemá jen rychlé prsty, ale i nohy, a vzápětí se ztratil, podle Evina odhadu bohatší o tři peněženky a dva kapesní videofony.

Ranní ptáče toho víc nakrade, pomyslela si. Nakupovat dnes půjde o něco míň lidí.

Zahlédla nepatrnou štěrbinu v zácpě, dupla na plyn a navzdory zlostnému troubení klaksonů se proplétala dál do centra.

Když vcházela na ústředí, měla připravený plán. Nejdřív se pustí do papírování a poctivě si vyčistí stůl. Pak nějakou dobu věnuje kontrole aktivních případů svých detektivů. Hlášení o výlohách možná hodí na Peabodyovou, ať ta čísla projde její kolegyně. Možná zbude čas i na oprášení nějakého odloženého případu, na který by se mohla podívat.

Nic není uspokojivější než dopadení padoucha, který už si myslel, že mu všechno prošlo.

Sestoupila z jezdících schodů a nasměrovala svou vysokou, štíhlou postavu v koženém kabátě k oddělení vražd. Její krátké hnědé vlasy rámovaly hranatý obličej zjemnělý dolíčkem na bradě. Jako správný polda se neustále pozorně rozhlížela zlatě hnědýma očima po rušných chodbách kolem sebe.

Když zatočila do hlavní místnosti oddělení vražd, nejdřív ze všeho si všimla Santiaga, jak s nohama na stole pracuje na komunikátoru. A nevinně pohledného Truehearta, dokonale oblečeného v uniformě, jak něco pilně ťuká do počítače. Místnost páchla po špatném kafi a laciné náhražce cukru, takže se světem bylo všechno v pořádku.

Z denní místnosti vyšel Jenkinson s obřím hrnkem poldovského kafe a žmolkovitou koblihou. Na sobě měl špinavě šedivý oblek a kravatu s křiklavě modrými a zelenými vlnovkami na nápadném růžovém pozadí.

„Dobrý ráno, poručíku,“ pozdravil.

„Tomu říkám výrazná kravata, Jenkinsone.“

Jenkinson postavil hrnek na stůl a zamával s ní. „Vnáším do světa trochu barvy.“

„Štípnul jste ji nějakému maniakovi od elektronikářů?“

„Koupila mu ji jeho maminka,“ řekl Santiago.

„Ne, má ji od té tvojí, jako poděkování za minulou noc.“

„Leda aby už z dálky viděla, že jdeš, a mohla se zdejchnout.“

Než Jenkinson stihl zformulovat vtipnou odpověď, do místnosti vešel Baxter v tmavě čokoládovém obleku a s odborně uvázanou kravatou s hnědými a tlumeně červenými kostičkami, která vhodně doplňovala jeho oblek.

Zastavil se, jako kdyby narazil do silového pole. „Kristepane, moje oči!“ Vytáhl elegantní sluneční brýle, nasadil si je a obrátil se k Jenkinsonovi. „Co to máš na krku? Je to živý?“

„Koupila mu ji tvoje sestra.“ Trueheart ani nezvedl oči od horlivé práce na počítači. „Na znamení svojí úcty.“

Eva si pomyslela, že sem ten mladík pěkně zapadl, a nechala je, ať se dál kočkují.

V kanceláři s jediným úzkým oknem a žalostně nepohodlnou židlí pro návštěvy zamířila přímo k AutoChefu. Díky Roarkeovi se nemusela spokojovat s odporným poldovským kafem. Naprogramovala si hrnek horké černé kávy a usadila se za stůl, aby se pustila do vyřizování restů.

Ani si nestačila usrknout a už jí zapípal komunikátor.

„Dallasová.“

Dispečink. Případ pro poručíka Evu Dallasovou. Jeďte za strážníkem na Downing Street 735, byt 825. Dvě mrtvoly, muž a žena.

„Rozumím. Cestou se spojím s detektivem Peabodyovou.“

Potvrzuji. Dispečink končí.

Zatracená práce, pomyslela si a napila se kafe, až si spálila jazyk – opravdu přivolala smůlu. Popadla kabát, který si právě svlékla, a vyrazila.

Do hlavní místnosti mezitím přišli další poldové a tématem dne zůstával Jenkinsonův módní doplněk. Peabodyová, pořád v kabátě, ho právě bránila s tím, že ta kravata má říz.

Peabodyová ovšem milovala McNaba, který se běžně oblékal do neonů.

„Peabodyová, za mnou.“

„Cože? Kam? Už?“

Eva nezastavovala, takže Peabodyová za ní musela popoběhnout s klapáním růžových kovbojských kozaček.

Eva zauvažovala, kam její oddělení spěje – růžové kravaty, růžové kozačky... Možná by měla zakázat růžovou.

„Co jsme vyfasovaly?“

„Vypadá to na dvojáka.“

„Začátek dne s dvojitou zakázkou?“ Zatímco čekaly na výtah, Peabodyová vytáhla z kapsy šálu a omotala si ji kolem krku.

Eva zaznamenala, že vzor šály tvoří růžové a modré kostky. Rozhodně bude muset zapracovat na tom zákazu.

„Taky je naprosto nádherný den,“ pokračovala Peabodyová s úsměvem a zářícíma očima.

„Přišla jste pozdě kvůli rannímu sexu?“

„Nepřišla jsem pozdě. Jenom o dvě minuty,“ upřesnila. „Vystoupili jsme z metra dřív, abychom se prošli. Takových dnů už moc nebude.“

Vmáčkly se do výtahové kabiny plné dalších poldů. „Zbožňuju podzim, když je všechno tak svěží a ve stáncích pečou kaštany.“

„Rozhodně jste si vrzla.“

Peabodyová se jenom usmála. „Včera večer jsme byli na rande. Jen tak nás to napadlo. Oblékli jsme se, šli jsme si zatancovat a pak jsme si dali pár koktejlů. Míváme tolik práce, že se občas zapomínáme věnovat jeden druhému. Je prima občas si to připomenout.“

V garážích se prodraly ven.

„Pak jsme se pomilovali,“ dodala Peabodyová. „Ale stejně je to fakticky krásný den.“

„Škoda že si ho nemůžou užívat i ty dvě mrtvoly na Downing Street.“

„No... jo. Tím se to jenom dokazuje.“

„Co se tím dokazuje?“

„Že si člověk má občas vyrazit na tanec, na koktejly a zažít co nejvíc sexu, než zemře.“

„Tomu říkám filozofie,“ zabručela Eva, když si sedala za volant.

„Je skoro Díkůvzdání,“ upozornila ji Peabodyová.

„Slyšela jsem.“

„Moje rodina měla takovou tradici. Sepsali jsme všechny věci, za které jsme vděční, a hodili jsme je do mísy. A na Den díkůvzdání každý několik papírků vytáhl. Jde o to, že si tím připomínáte, za co byste měla cítit vděk nebo čeho si váží ostatní. Je to fajn. Vím, že letos nepojedeme za rodinou, ale poslala jsem jim svoje lístečky.“

V hustém provozu se nad tím Eva zamyslela. „Jsme poldové z oddělení vražd. To asi znamená, že musíme být vděčné za mrtvoly, jinak bychom byly bez práce. Jenže mrtvoly nejspíš vděčné nebudou.“

„Ne. Jsme vděčné, že jsme dost chytré a schopné, abychom našly a zatkly osobu nebo osoby, které z nich ty mrtvoly udělaly.“

„V tom případě nebude vděčná osoba nebo osoby, které chytíme a zatkneme. Někdo musí prohrát.“

„To je taky filozofie,“ zahučela Peabodyová.

„Ráda vyhrávám.“ Eva zastavila za černobílým policejním vozem na Downing Street. „Baví mě to. Tak jdeme.“

Vzala si terénní výbavu, vykročila k domovnímu vchodu a ukázala odznak hlídajícímu strážníkovi.

„Jsme na osmým, poručíku.“

„Jo, to vím. Co bezpečnost budovy?“

„Dovnitř se dostanete na bzučák, ale víte, jak to chodí. Na vchodu jsou kamery, uvnitř žádná.“

„Budeme potřebovat disky se záznamy.“

„Správce pro ně šel.“

Eva přikývla a vydala se k výtahu. Slušný dům, pomyslela si. Minimální zabezpečení, ale čistý. Podlaha úzké vstupní haly se leskla a stěny byly podle všeho nedávno vymalované. A výtah, jak s úlevou zaznamenala, při otvírání neklapal ani nerachotil.

„Dá se sem snadno dostat,“ podotkla. „Prostě s někým vejdete, nebo prozvoníte partaje, dokud vám někdo nezabzučí. Žádná bezpečnost v hale, žádné kamery uvnitř.“

„Taky můžete snadno odejít.“

„Přesně tak. Dům je dobře udržovaný, což mi napovídá, že tady mají slušné nájemníky a zodpovědného správce.“

Vystoupila v osmém patře a zamířila k policistovi, který stál před dveřmi s číslem 825. „Podejte hlášení, strážníku.“

„Madam. Nájemnice z čísla 824 vešla do čísla 825 přibližně v sedm hodin dvacet dneska ráno. Má klíč a zná kód.“

„Proč tam šla?“

„Každé pondělí chodily se zavražděnou do místní pekárny a podle jejího vyjádření vycházely přesně v sedm. Když nikdo neotvíral ani nezvedal videofon, začala si dělat starosti, a tak vešla dovnitř, kde objevila těla, která identifikovala jako Carla a Barbaru Reinholdovy, podle záznamů obyvatele daného bytu.“

„Kde je svědkyně?“

„Se strážnicí u sebe doma. Dost ji to sebralo, poručíku. Vypadá to tam drsně,“ dodal a trhl palcem ke dveřím za sebou.

„Ať svědkyně zůstane po ruce.“ Eva vytáhla z výbavy Hermetik, aby se zaizolovala. „Hlídejte pevnost.“ Zapnula záznam a vešla s Peabodyovou dovnitř.

Drsné – taky se to tak dá říct, pomyslela si Eva. Obývák byl uklizený. Naklepané měkké polštáře, čisté podlahy, na stolku úhledně srovnané disky a časopisy. Vše v příkrém kontrastu k pachu smrti – zdaleka ne čerstvé.

Pokročila do místnosti, ke stolu, který sloužil jako předěl mezi obývákem a kuchyní.

A u kterého momentálně probíhala i ostrá hranice mezi poklidným životem a ohavnou smrtí.

Zavražděný ležel s hlavou, rameny a jednou nataženou paží pod stolní deskou. Jeho zkrvavené a potlučené tělo bylo oblečené do tmavomodrého saka a kalhot. Na stěnách i kuchyňské lince ulpěly cákance krve a šedé tkáně – stejně jako na baseballové pálce, která ležela v řece sražené krve vedle mrtvoly.

Žena ležela obličejem dolů mezi opačným koncem stolu a lednicí. Košili i kalhoty měla tak nasáklé krví, že se skoro nedala určit jejich původní barva. Oblečení bylo potrhané, patrně od kuchyňského nože, který měla až po rukojeť zaražený v zádech.

„Hotová jatka,“ vydechla Peabodyová.

„Jo. Vrah byl plný vzteku. Vezměte si tu ženu,“ pokynula Eva a sama se sklonila k mrtvému muži.

Povolila si okamžik lítosti, ale pak ji zase potlačila. A pustila se do práce.

Table of Contents

1