Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Podivné zásnuby

Vydání první

Copyright © 2014 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1890. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Otherwise Engaged vydaného nakladatelstvím

G. P. PUTNAM’S SONS, a member of Penguin Group (USA) New York v roce 2014

Český překlad © 2014 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2014 Ricardo

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0001-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0002-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Amanda Quick

PODIVNÉ ZÁSNUBY

(ukázka)

Pro Franka, mého romantického hrdinu.

1

„Madam, necestujete náhodou na Severní hvězdě?“

Ten hlas byl mužský, s britským přízvukem, s dobrým vychováním a plný čehosi, co znělo jako bolest a šok. Přicházel z potemnělého vchodu blízké uličky. Amity Doncasterová na místě ztuhla.

Zrovna mířila zpět na loď, poznámky a náčrtky scenerií místního ostrova měla uschované ve své kabele.

„Ano, cestuju na Hvězdě,“ potvrdila.

K uličce se radši nepřiblížila. Mluvící osobu neviděla, protože byla ukrytá ve stínech, ale byla si docela jistá, že to není žádný spolucestující. Ten temný, nezvykle podmanivý hlas by určitě poznala.

„Velice by se mi hodila vaše pomoc,“ prohlásil.

Bylo jí jasné, že trpí bolestmi. Jako by musel vynaložit veškerou sílu vůle, aby na ni dokázal promluvit.

Na cestách už se ale setkala se spoustou výborných herců, a ne všichni se té kariéře věnovali profesionálně. Někteří z nich byli velice talentovaní podvodníčci a kriminálníci.

Pokud však byl ten muž zraněný, nemohla se k němu obrátit zády.

Sklopila slunečník a od pasu si odepnula elegantní, speciálně vyrobený japonský vějíř. Válečný tessen, jak se mu také říkalo, vypadal jako obyčejný dámský vějíř, ale se svými ocelovými špičatými hroty a železnými paprsky byl ve skutečnosti účinnou zbraní.

Vzala rozložený tessen do ruky a opatrně vykročila ke vchodu do uličky. Ze světa už poznala tolik, aby byla v přítomnosti cizinců volajících na ni ze stínů opatrná. Skutečnost, že v tomto případě ten muž promluvil s britským přízvukem charakteristickým pro vyšší třídu, nijak nezaručovala, že není členem kriminálního podsvětí. Karibik byl kdysi plný pirátů a korzárů. Britské královské námořnictvo a v poslední době také Námořnictvo Spojených států amerických většinu z nich pochytalo, ale problém s obyčejnými zlodějíčky a lapky natrvalo vyřešit nešel. Zjistila, že jsou po celém světě.

Když dorazila ke vchodu do uličky, okamžitě zjistila, že se nemá proč bát, protože ten muž se zády opíral o cihlovou zeď. Byl ve strašném stavu. Zdálo se, že je mu něco přes třicet. Tmavé vlasy měl zvlhlé potem. Bezpochyby je obvykle nosil za ušima, ale teď mu bezvládně visely kolem obličeje a rámovaly rysy tvrdé, inteligentní tváře stažené do pochmurné, rozhodné masky. Světle hnědé oči měl plné bolesti a narůstajícího šoku. Ještě něco v nich rozeznala – drsnou, železnou vůli. Jeho život visel skoro doslova na vlásku.

Předek jeho na míru šité bílé košile byl nasáklý čerstvou krví. Sundal si kabát, smotal ho a teď si ho tiskl k boku. Nedokázal však zastavit pomalý a vytrvalý pramínek krve, který ze zranění prosakoval.

Neznámý jí podával dopis, na němž byly krvavé otisky. Ruka se mu třásla úsilím, které musel na to drobné gesto vynakládat.

Znovu připnula vějíř k pasu a rozběhla se k němu.

„Dobrý bože, pane, co se vám stalo? Někdo vás napadl?“

„Jsem… postřelený. Dopis. Vezměte si ho.“ Ostře se nadechl. „Prosím.“

Upustila kabelu a slunečník a sklonila se k němu. Dopis ignorovala.

„Podívám se na vás,“ prohlásila.

Vložila do hlasu klidnou autoritu, kterou používal její otec vždycky, když mluvil s pacienty. George Doncaster tvrdil, že pocit, že doktoři vědí, co dělají, dodává nemocným naději a odvahu.

Tenhle pacient však neměl náladu na uklidňování. V hlavě měl jasný cíl a chtěl ho dosáhnout veškerou zbývající silou.

„Ne,“ ucedil zpoza zaťatých zubů. Z očí mu sálalo odhodlání přesvědčit ji, aby pochopila, co jí říká. „Je pozdě. Jmenuju se Stanbridge. Zamluvil jsem si cestu na Hvězdě. Vypadá to, že do New Yorku nedopluju. Prosím, pomozte mi, madam. Prosím vás. Je to velice důležité. Vezměte si tenhle dopis.“

Nehodlal jí dovolit, aby mu pomohla, dokud se neujistí, že se o ten dopis postará.

„Dobře tedy.“ Otevřela kabelu a dopis vložila dovnitř.

„Slibte mi, že dohlédnete na to, aby se ten dopis dostal k mému strýci v Londýně. Jmenuje se Cornelius Stanbridge a bydlí na Ashwick Square.“

„Vracím se do Londýna,“ odpověděla. „Váš dopis doručím. Ale teď se musíme postarat o vaše zranění, pane. Prosím, dovolte mi, abych vás prohlédla. Mám s těmito věcmi zkušenosti.“

Probodl ji pronikavým pohledem. Na kratičkou chviličku by přísahala, že v jeho očích zahlédla cosi podobného pobavení.

„Mám dojem, že máte spoustu zkušeností v mnoha věcech, madam,“ prohlásil.

„Netušíte, jak blízko jste pravdě, pane Stanbridgi. O váš dopis se velice dobře postarám.“

„Ano,“ hlesl. „O tom jsem pevně přesvědčen.“

Rozepnula mu krví nasáklou košili a odstrčila ruku, kterou si tiskl zmačkaný kabát na zranění. Jediný pohled jí napověděl, co potřebovala vědět. Kůži na boku měl rozježenou a celou od krve, ale neviděla žádné známky tepenného krvácení. Přitiskla mu ruku a kabát zpátky na místo a vstala.

„Kulka vám čistě prošla tělem a myslím, že nezasáhla žádné životně důležité orgány,“ oznámila. Rychle si nadzvedla sukně cestovních šatů a odtrhla několik metrů látky ze spodničky. „Musíme ale zastavit krvácení, než vás odvedeme na loď. Na ostrově není k dispozici žádná moderní lékařská péče. Obávám se, že se budete muset spokojit se mnou.“

Stanbridge zabručel něco nesrozumitelného a zavřel oči.

Vytvořila tlustý obvaz z jednoho dlouhého útržku spodničky. Znovu mu odstrčila ruku a kabát z boku. Stáhla okraje zranění k sobě, jak jen to šlo, přiložila na ránu obvaz a pak mu na něj přitiskla jeho ruku, aby ho držel na místě.

„Pevně to stiskněte,“ nařídila.

Neotevřel oči, ale jeho silná ruka se pevně přitiskla na provizorní obvaz.

Pak mu rychle omotala dva dlouhé kusy spodničky kolem pasu a bezpečně je svázala, aby udržely obvaz na místě.

„Kde jste se to naučila?“ zavrčel Stanbridge. Oči měl stále zavřené.

„Můj otec byl lékař, pane. Vyrostla jsem v domácnosti, kde byla medicína hlavním tématem konverzace u každého jídla. Často jsem mu pomáhala při práci. Navíc jsem s ním cestovala několik let po světě, zatímco studoval lékařské praktiky v různých zemích.“

Stanbridgeovi se podařilo pootevřít oči. „Tohle musí být můj šťastný den.“

Pohlédla na zakrvácenou košili a kabát. „Šťastným dnem bych to moc nenazývala, ale věřím, že přežijete. A vzhledem k okolnostem to je docela zázrak. Teď vás musíme dostat na palubu Hvězdy.“

Otec jí zemřel před rokem, ale stále s sebou na svých cestách v zahraničí vozila jeho lékařskou brašnu. Ta však byla v její kajutě na lodi. Když teď zastavila to nejhorší krvácení, musí zjistit, jak dostat Stanbridge zpátky na Hvězdu.

Vstala, přešla k vchodu do uličky a zastavila první dva lidi, které uviděla, místní obyvatele, již mířili na trh. Trvalo jí jen pár minut, než všechno zorganizovala. Stačil jediný pohled na Stanbridge v uličce a muži pochopili, co je potřeba.

S pomocí dvou svých přátel rybářů dopravili skoro bezvědomého Stanbridge zpátky na loď v provizorním lehátku vyrobeném z rybářské sítě. Amity se jim poměrně štědře odměnila, ale zdálo se, že je mnohem víc potěšil její srdečný dík než peníze.

Posádka Hvězdy odnesla pacienta do jeho kajuty a uložila ho na úzké lůžko. Amity je požádala, aby jí přinesli z jejího pokoje lékařskou brašnu. Pak se pustila do práce, vyčistila zranění a zašila ho několika stehy. Stanbridge tu a tam zasténal, ale většinu času se zmítal na pomezí bezvědomí.

Amity věděla, že jí s pacientem nikdo nepomůže. Na palubě Hvězdy už žádný lékař nebyl. Lodní doktor, rudolící, obtloustlý muž, který neustále kouřil a pil, utrpěl srdeční infarkt krátce poté, co loď opustila poslední přístav. Amity ho zastupovala, jak nejlépe dovedla, ošetřovala různá zranění a léčila občasné záchvaty horečky, které posádku sužovaly.

Na Hvězdě cestovala jen hrstka dalších pasažérů – většinou Britů a Američanů. Hvězdě chvíli potrvá, než zakotví u dalších ostrovů na cestě, ale bylo nepravděpodobné, že by se kapitánu Harrisovi podařilo najít dalšího doktora, než dorazí do New Yorku.

Horečka udeřila někdy kolem půlnoci. Stanbridgeova kůže byla na dotek znepokojivě horká. Amity namočila látku v umyvadle studené vody, kterou jí přinesla obsluha, a položila ji na pacientovo čelo. V tu chvíli otevřel oči. Zadíval se na ni se zmateným výrazem.

„Jsem mrtvý?“ zeptal se.

„Ani zdaleka ne,“ ujistila ho. „Jste v bezpečí na palubě Severní hvězdy. Jsme na cestě do New Yorku.“

„Určitě nejsem mrtvý?“

„Určitě.“

„V takových věcech byste mi nelhala, že ne?“

„Ne,“ potvrdila. „Nikdy bych vám v něčem tak důležitém nelhala.“

„Dopis?“

„V bezpečí v mé kabele.“

Pozorně si ji dlouho prohlížel. Pak jako by dospěl k nějakému závěru.

„Ani v tom byste mi nelhala,“ konstatoval.

„Ne. Vy a váš dopis dorazíte do New Yorku, pane Stanbridgi. Máte mé slovo.“

„Slibte mi, že do té doby o tom dopise nikomu neřeknete.“

„Samozřejmě že o něm nikomu neřeknu. Dopis je vaše věc, pane.“

„Z nějakého důvodu mám dojem, že vám mohu důvěřovat. V každém případě to nevypadá, že bych měl moc na výběr.“

„Dám na váš dopis pozor, pane Stanbridgi. Na oplátku mi musíte slíbit, že se uzdravíte.“

Nemohla si být jistá, ale skoro by přísahala, že se téměř usmál.

„Budu se snažit,“ hlesl.

Pak znovu zavřel oči.

Sundala mu látku z čela, namočila ji a pak mu jí přejela po částech přehřáté hrudi a ramenech, které nebyly zakryté obvazem.

Ozvalo se zaklepání na dveře do kajuty.

„Dále,“ zavolala klidně.

Do dveří strčil hlavu Yates, jeden ze dvou stevardů.

„Můžu vám ještě nějak pomoci, slečno Doncasterová? Kapitán mi říkal, abychom vám obstarali všechno, co budete potřebovat.“

„Prozatím to bude vše, pane Yatesi.“ Usmála se. „Moc jste mi pomohl. Vyčistila jsem zranění, jak jen to šlo. Stehy zpomalily krvácení. Teď už je to na přírodě. Pan Stanbridge je naštěstí ve velice dobré kondici.“

„Kapitán říká, že by Stanbridge zemřel na St. Clare, kdybyste ho v té uličce nenašla, nedostala ho na Hvězdu a nezašila mu tu díru v boku.“

„Ano, no, nezemřel, takže nemá smysl hloubat nad tím, co se mohlo stát.“

„To ne, madam. Ale není jediný na palubě, kdo má důvod být vám vděčný. Posádka ví, že jenom díky vám Rudý Ned neumřel, když ho minulý týden schvátila ta horečka, a pan Hopkins nepřišel o svoji ruku, když se mu do zranění dostala infekce. Kapitán každému říká, že by si přál, abyste zůstala tady na Hvězdě. Posádka by byla moc ráda, kdybyste zůstala, a tak to prostě je.“

„Děkuji vám, pane Yatesi. Jsem ráda, že jsem mohla být nápomocná, ale musím se vrátit do Londýna.“

„Ano, madam.“ Yates sklonil hlavu. „Zavolejte, kdybyste mě potřebovala.“

„Zavolám.“

Dveře se za stevardem zavřely. Amity se natáhla pro další mokrý kus látky.

Před úsvitem horečka ustoupila. Amity, spokojená, že je Stanbridge mimo nebezpečí, alespoň prozatím, se stulila na jediné židli v místnosti a pokusila se trochu prospat.

O něco později se s trhnutím probudila. Intuice jí vyzváněla na poplach a pocuchala jí nervy. Několikrát zamrkala a pozorně poslouchala, aby identifikovala to, co ji probudilo z neklidného spánku. Slyšela však jen tlumené hřmění parních motorů Severní hvězdy.

Položila nohy na zem a trochu ztuhle se posadila. Stanbridge ji pozoroval z lůžka. To ji probudilo, uvědomila si. Vycítila jeho pohled.

Zčervenala. Aby ten trapný okamžik zamaskovala, upravila si záhyby střídmých hnědých cestovních šatů.

„Vypadáte mnohem lépe, pane Stanbridgi,“ prohlásila.

Byla to pravda. Oči už neměl horečnaté, ale v jeho výrazu rozeznala jiný druh žáru. Po zádech jí přejelo rozechvělé vzrušení.

„Jsem rád, že vypadám lépe.“ Změnil na lůžku trochu pozici. Tvář se mu stáhla bolestí. „Protože se cítím, jako bych byl v pekle.“

Pohlédla na lékařskou brašnu na toaletním stolku. „Obávám se, že s bolestí vám moc nepomohu. Dochází mi léky. Zbylo mi jen trochu morfinu, ale účinky jsou pouze krátkodobé.“

„Díky, morfin si ušetřete. Chci mít čistou hlavu. Nejsem si jistý, že jsem se vám řádně představil. Jsem Benedict Stanbridge.“

„Kapitán Harris mi prozradil vaše jméno. Ráda vás poznávám, pane Stanbridgi.“ Usmála se. „Vzhledem k okolnostem to možná tak potěšující není, ale aspoň tak. Já jsem Amity Doncasterová.“

„Doncasterová?“ Zajímavá tvář se stáhla do soustředěného zachmuření. „Proč mi to jméno připadá povědomé?“

Odkašlala si. „Napsala jsem několik článků z cest do Zpravodaje. Možná jste některý z nich četl?“

„To asi ne. Ten brak nikdy nečtu.“

„Aha.“ Věnovala mu ten nejchladnější úsměv.

Měl tu slušnost, že se zastyděl. „Teď se mi vás podařilo urazit. To je to poslední, co bych si přál, věřte mi.“

Vstala. „Zavolám na stevarda. Může vám pomoci s vašimi osobními potřebami. Já se vrátím do své kajuty, abych se osvěžila a nasnídala.“

„Počkejte, už vím, kde jsem vaše jméno zaslechl.“ Benedict vypadal, že je sám se sebou spokojený. „O vašich článcích se zmiňovala moje švagrová. Je vaší velkou fanynkou.“

„To mě velice těší,“ prohlásila Amity stejným chladným tónem.

Silně zatahala za zvonek a připomněla si, že se Benedict zotavuje z ošklivého zranění, a tudíž mu nemůže vyčítat jeho špatné způsoby. To vědomí však její vztek neumenšilo.

Benedict pohlédl na kabelu na toaletním stolku.

„Ten dopis, který jsem vám dal, abyste na něj dohlédla,“ prohlásil. „Máte ho stále?“

„Ano, samozřejmě. Mám vám ho dát?“

Pár vteřin tu otázku zvažoval a pak zavrtěl hlavou. „Ne. Nechte si ho u sebe pro případ –“

„Pro případ čeho, pane Stanbridgi?“

„Do New Yorku je to dlouhá cesta a možná by mohlo dojít k nejhoršímu,“ odpověděl.

„To je nepravděpodobné.“

„Každopádně bych chtěl mít v záloze nějaký plán, kdyby taková eventualita přece jen nastala.“

Usmála se. „Zdá se, že máte rád plán pro každou příležitost.“

Dotkl se obvazu na boku a ušklíbl se. „Vidíte, co se stane, když mi plán selže. Jak jsem říkal, kdybych to do New Yorku nezvládl, byl bych vám velice vděčný, kdybyste dodržela svůj slib a doručila dopis mému strýci.“

„Cornelius Stanbridge z Ashwick Square. Nebojte se, zapsala jsem si tu adresu, abych ji nezapomněla. Ale ujišťuji vás, že nebude nutné, abych ho doručovala. To zranění se vám zahojí, pane, a dopis pak strýci odevzdáte sám.“

„Jestli se uzdravím, nebude třeba ho doručovat.“

„Nerozumím,“ namítla. „Jak to myslíte?“

„To je jedno. Jen mi slibte, že tu kabelu nepustíte z dohledu, dokud se o ten dopis nebudu moci postarat sám.“

„Dávám vám své slovo, že budu mít tašku a dopis neustále při sobě. Mám však pocit, že vzhledem k tomu všemu, co se tu událo, si zasloužím vysvětlení.“

„Oplátkou za váš slib, že budete dopis střežit, vám dávám své slovo, že jednoho dne vám vysvětlím všechno, co budu moci.“

A nic víc prozatím nedostane, jen ujištění, že jí jednoho dne prozradí pravdu, usoudila.

Zaklepání oznámilo návrat Yatese. Zvedla kabelu a přešla malý prostor, aby otevřela dveře.

„Zajdu za vámi zase po snídani, pane Stanbridgi,“ prohlásila. „Mezitím dejte pozor, abyste si nepoškodil stehy.“

„Budu opatrný. Ještě jedna věc, slečno Doncasterová.“

„O co jde?“

„Podle jízdního řádu Severní hvězdy nedorazíme do New Yorku dříve než za deset dní. Kromě cestujících, kteří jsou již na palubě, bezpochyby přibereme i nějaké další.“

„Ano. A co?“

Nadzvedl se na lokti. Koutky očí se mu stáhly bolestí. „Nikomu o tom dopisu neříkejte – žádnému jinému cestujícímu nebo členu posádky. Je životně důležité, abyste nevěřila nikomu, kdo je nyní na palubě nebo kdo by mohl přistoupit cestou do New Yorku. Je to jasné?“

„Naprosto.“ Vzala za kliku. „Musím říct, že jste muž plný tajemství, pane Stanbridgi.“

Unaveně se sesul zpátky na polštáře. „Kdepak, slečno Doncasterová. Já jsem jenom inženýr.“

2

Bouře na moři byla sice daleko, ale blesky osvětlovaly mraky divokou září. Atmosféra byla napjatá a omamná. Za nocí, jako byla tahle, by žena mohla věřit, že může létat, pomyslela si Amity.

Stála na vycházkové palubě, rukama se opírala o týkové zábradlí a s údivem a vzrušením pozorovala tu nádheru. Ne všechny intenzivní a extatické emoce vzbuzovala bouře. Za většinu opojných pocitů může muž stojící vedle ní, pomyslela si. Hodili se k sobě, noc a muž.

„Je odtamtud cítit energie,“ prohlásila a pousmála se čirým potěšením.

„Ano, je,“ potvrdil Benedict.

Nesledoval však bouři. Díval se na ni.

Rukama se opíral o zábradlí, prsty blízko jejích. Zranění se mu hojilo bez známek infekce, ale stále se pohyboval opatrně. Věděla, že ho bude rána ještě chvíli pobolívat. Před několika dny, když došel k závěru, že přežije, ji požádal, aby mu vrátila jeho dopis.

Opakovala si, jak se jí ulevilo, když se té odpovědnosti zbavila. Při vracení dopisu však pocítila lítost, dokonce jakousi ztrátu. Když jí předal ten list – když jí ho svěřil – vytvořilo se mezi nimi nějaké pouto, alespoň z její strany.

Teď bylo to křehké spojení přetrženo. Už ji nepotřeboval. Rychle nabýval znovu na síle. Zítra zakotví Severní hvězda v New Yorku. Její intuice jí napovídala, že ráno se všechno změní.

„Nepopluju s vámi zpět do Londýna,“ oznámil Benedict. „Jakmile zítra přistaneme, musím nasednout na vlak do Kalifornie.“

Byla na to připravená, opakovala si. Věděla, že tohle krátké období na lodi jednou skončí.

„Aha,“ hlesla. Odmlčela se. „Do Kalifornie je z New Yorku hodně daleko.“ A ještě dál do Londýna, pomyslela si.

„Bohužel mě tam odvádí má práce. Jestli půjde všechno dobře, nebudu se muset zdržet dlouho.“

„Kam půjdete, až budete v Kalifornii hotový?“ zeptala se.

„Domů do Londýna.“

Nevěděla, co dalšího by řekla, a tak držela jazyk za zuby.

„Velice rád bych vás navštívil, až se vrátím, pokud budu moci,“ prohlásil Benedict.

Náhle mohla znovu dýchat. „To by se mi líbilo. Budu se těšit, až vás znovu uvidím.“

„Amity, dlužím vám víc, než vám budu moci kdy splatit.“

„Prosím, to neříkejte. Totéž bych udělala pro každého člověka ve vaší situaci.“

„Já vím. To je na vás tak úžasné, mimo jiné.“

Věděla, že se červená, a byla vděčná za příkrov noci. „Jsem si jistá, že vy byste za podobných okolností učinil totéž.“

„Musela jste mi důvěřovat,“ pronesl Benedict velice vážným tónem. „Vím, že to nebylo jednoduché. Děkuji vám za vaši důvěru.“

Nic na to neodpověděla.

„Doufám, že jednoho dne vám budu schopen všechno vysvětlit,“ pokračoval. „Prosím, věřte mi, když říkám, že bude nejlepší, když vám nyní celý příběh neprozradím.“

„Je to váš příběh, pane. Můžete ho říct, komukoliv budete chtít.“

„Zasloužíte si pravdu.“

„Když to teď říkáte, souhlasím s vámi,“ přikývla.

Usmál se jejímu břitkému tónu. „Přál bych si, abych mohl odplout zpět do Londýna s vámi.“

„Opravdu?“

Přikryl její ruku na zábradlí svou. Na okamžik se nepohnul. Věděla, že čeká, jestli své prsty osvobodí z jeho sevření. Ani ona se však neodtáhla.

Chytil její ruku a pomalu si ji otočil tváří k sobě.

„Budete mi chybět, Amity,“ řekl.

„Vy mi budete také chybět,“ zašeptala.

Přitáhl ji k sobě a zmocnil se jejích úst.

Polibek byl vším, o čem kdy snila, a mnohem víc – temně vášnivý, naprosto dech beroucí. Objala ho kolem krku a rozevřela rty. Jeho vůně ji uvěznila. Vdechla ji do sebe. Hluboko v jejím nitru se vzmáhala sladká, žhavá touha. Bála se, aby mu nezpůsobila bolest, a tak se o něj neopírala příliš, ačkoliv po tom tolik toužila. Tolik toužila ztratit se v zázraku dnešní noci.

Odtrhl svá ústa od jejích a políbil ji na krk. Rukama putoval k jejímu pasu a pak vklouzl pod živůtek šatů, dokud prsty nespočinul pod vahou prsů. Žár a oheň na vzdáleném horizontu tvořily dokonalé pozadí divokým emocím, jež ji hrozily smést. Pevně se chytila Benedicta za ramena, pátrala po slibech, avšak věděla, že je nedostane – ne dnes v noci. Dnešní noc znamenala konec, nikoliv začátek.

Benedict tlumeně zasténal, znovu přitiskl svá ústa k jejím a prohloubil polibek. Na jediný nekonečný okamžik přestal svět mimo Severní hvězdu existovat.

Poháněná vášní, kterou nikdy nezakusila, toužila následovat polibek přímo do srdce bouře, jako by žádné zítra nebylo. Benedict se však s tlumeným zasténáním vytrhl z jejího objetí a jemně, ale pevně ji od sebe odvrátil.

„Tohle není správný čas ani místo,“ prohlásil.

Hlas měl drsný a napjatý ocelí železného sebeovládání, jako v den, kdy ho našla krvácet v uličce.

„Ano, samozřejmě, vaše zranění,“ řekla rychle, zděšená, že v žáru okamžiku úplně zapomněla na jeho stav. „Odpusťte mi. Ublížila jsem vám?“

Oči mu zářily temným pobavením. Hřbetem ruky jí přejel po tváři. „Zranění je to poslední, na co dnes v noci myslím.“

Doprovodil ji zpět do její kajuty a u dveří se s ní rozloučil.

Ráno přistála Severní hvězda v New Yorku. Benedict odvedl Amity z lodi. Zakrátko zmizel v drožce – a z jejího života. Ani se neobtěžoval poslat jí z Kalifornie třeba jen telegram.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2