Copyright © 2014 by Mary Higgins Clark

Translation © Blažena Kukulišová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu I'VE GOT YOU UNDER MY SKIN

vydaného nakladatelstvím Simon Schuster, Inc.

přeložila Blažena Kukulišová

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-771-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-772-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnuji s láskou

Johnovi

a našim dětem a vnoučatům Clarkovým a Conheeneyovým

Poděkování

Další příběh je dovyprávěn. Včera v noci jsem dopsala poslední slova a potom prospala dvanáct hodin.

Dnes ráno jsem se probudila se šťastným vědomím, že se po mnoha odřeknutých schůzkách mohu znovu setkávat s přáteli.

Ale je uspokojující vyprávět nový příběh, sdílet cestu s postavami, které jsem stvořila, přilnula k nim a oblíbila si je – nebo také ne.

Tak jako vždycky je kapitánem mé lodě redaktor Michael V. Korda. Posílám mu text po dvaceti až pětadvaceti stránkách. Když zavolá, že jsou v pořádku, zní to mým uším jako hudba. Michaele, dovol, abych zopakovala ještě vroucněji, že spolupráce s tebou je skvělá.

V Marysue Rucciové, nové šéfredaktorce v nakladatelství Simon & Schuster, jsem našla úžasně přátelskou rádkyni. Pracovat s ní je radost.

Domácí tým tvoří má pravá ruka Nadine Petryová, dcera Patty, syn Dave, Agnes Newtonová a Irene Clarková. A samozřejmě John Conheeney, manžel mimořádných kvalit, a celá moje rodina.

Tisíceré díky editorce Gypsy da Silvové a výtvarnici Jackie Seowové. Její obálky mi dělají krásnou vizitku. Děkuji také Elizabeth Breedenové.

Je čas začít přemýšlet, co bude dál. Ale na chviličku to ještě odložím. Koneckonců, zítra je taky den.

Prolog

Na hřišti v manhattanské Východní 15. ulici, nedaleko svého bytu, houpal doktor Greg Moran tříletého Timmyho.

„Za dvě minuty končíme,“ varoval synka se smíchem a znovu strčil do houpačky, tak silně, aby udělal smělému hošíkovi radost, ale zase ne natolik, aby riskoval, že houpačka vylétne příliš vysoko a přeletí přes horní břevno. Kdysi dávno viděl, jak se to stalo. Naštěstí nedošlo ke zranění, sedátko bylo bezpečně zajištěné. Ale Greg, vysoký téměř sto devadesát centimetrů, houpal Timmyho vždycky opatrně. Jako lékař z pohotovosti se až moc často setkával s neobvyklými úrazy.

Bylo půl sedmé a podvečerní slunce vrhalo na hřiště dlouhé stíny. Ve vzduchu se chvěl nepatrný náznak chladu, připomínka, že se blíží září; příští víkend bude Svátek práce. „Poslední minuta,“ zavolal Greg kategoricky. Než vzal Timmyho na hřiště, odpracoval dvanáctihodinovou směnu na rušném oddělení, kde jako vždy vládl absolutní chaos. Na První avenue došlo ke srážce dvou aut plných teenagerů, ženoucích se po městě jako o závod. Nehoda se kupodivu obešla beze ztrát na životech, ale tři mladí lidé utrpěli velmi vážná zranění.

Greg odtáhl dlouhé paže od houpačky. Už jen stačilo počkat, až se sama zastaví. Timmy se ani nesnažil protestovat, což jistě znamenalo, že má taky všeho dost a chce domů. Beztak na hřišti zůstali sami.

„Doktore!“

Greg se otočil a uviděl průměrně vysokého statného muže s obličejem zakrytým šátkem. Držel pistoli, mířil mu na hlavu. Greg instinktivně udělal dlouhý krok stranou, aby se dostal co nejdál od Timmyho. „Poslyšte, mám v kapse peněženku,“ řekl tiše. „Rád vám ji dám.“

„Tatínku.“ Timmyho hlas zněl vyděšeně. Natočil se na sedátku a upřeně se díval střelci do očí.

V posledním okamžiku života se Greg Moran, čtyřiatřicetiletý uznávaný lékař, milovaný manžel a otec, pokusil vrhnout na útočníka, ale neměl šanci uniknout osudnému výstřelu, jenž ho se smrtící přesností zasáhl doprostřed čela.

„TATÍÍÍÍ!“ kvílel Timmy.

Vrah se rozběhl směrem k ulici, ale náhle se zastavil a udělal čelem vzad. „Timmy, vyřiď mámě, že teď je řada na ní,“ křikl. „A potom na tobě.“

Výstřel a hrozbu slyšela Margy Blessová, starší žena, která se vracela domů z práce v místním pekařství, kde dělala na částečný úvazek. Dlouhé vteřiny jen zkoprněle přihlížela děsivému výjevu: prchající postava muže, jemuž se u ruky pohupuje pistole, dítě ječící na houpačce a muž, bezvládně ležící na zemi.

Ruce se jí třásly tak, že číslo 911 vyťukala až napotřetí.

Když se ozvala operátorka, Margy jen zaúpěla: „Rychle! Přijeďte sem! Mohl by se vrátit! Zastřelil muže a vyhrožoval dítěti!“

Zatímco její hlas dozníval, Timmy se rozječel. „Modrookáč zabil tátu… Modrookáč zabil tátu!“

Kapitola 1

Laurie Moranová vyhlédla z okna kanceláře v pětadvacátém patře Rockefeller Center 15. Měla výhled na kluziště uprostřed tohoto proslulého manhattanského komplexu obchodních budov. Byl slunný, ale chladný jarní den; zamyšleně pozorovala nejistě vrávorající začátečníky, ostře kontrastující s těmi, kdo se proháněli po ledě s ladností baletek.

Její osmiletý synek Timmy miloval lední hokej a měl v plánu být tak dobrý hokejista, aby mohl v jednadvaceti hrát s New York Rangers. Laurie se usmála, protože si vybavila Timmyho obličej, výrazné hnědé oči rozzářené nadšením, když si představoval, jak jednou pro tenhle tým chytá v bráně. Tou dobou bude vypadat, jako by Gregovi vypadl z oka, pomyslela si, ale vzápětí tu představu rychle odehnala a stočila pozornost ke složce na stole.

Šestatřicetiletá Laurie s medově zbarvenými vlasy v délce po ramena, očima spíš do zelena než hnědýma, štíhlá a s klasickými rysy v obličeji, nedotčeném make-upem, patřila k tomu druhu žen, za nimiž se lidé často ohlédnou, projde-li kolem nich. „Pohledná a elegantní,“ zněl její typický popis.

Jako úspěšná producentka Fisher Blake Studios se Laurie chystala rozjet v kabelové televizi nový seriál, který začala promýšlet ještě v době, kdy Greg žil. Po jeho smrti plán odložila – nechtěla, aby si lidé mysleli, že jí ten nápad vnukla manželova neobjasněná vražda.

Ústředním tématem seriálu byl návrat k odloženým případům zločinů, ale místo herců měli v jednotlivých případech figurovat přátelé a příbuzní obětí a podat svou vlastní verzi událostí tak, jak se před lety odehrály. Pokud to bude možné, využijí filmaři přímo místa, kde k zločinu došlo. Byl to riskantní projekt – měl sice velký potenciál dosáhnout úspěchu, ale také mohl způsobit chaos.

Laurie se právě vrátila z jednání se svým šéfem Brettem Youngem, který jí připomněl, jak se dušovala, že se už do žádné další reality show nepustí. „Ty dvě poslední byly hodně drahé propadáky, Laurie,“ upozornil ji. „Další si nemůžeme dovolit. My ani ty,“ dodal kousavě.

Laurie si z jednání ve dvě odpoledne přinesla kávu, a zatímco ji pila, myslela na argument, jímž se šéfa snažila přesvědčit. „Brette, vím, že máš seriálů na způsob reality show plné zuby, ale slibuju, že tenhle bude jiný. Nazveme ho Ve stínu podezření. V té složce, co jsem ti dala, je hned zkraje dlouhý seznam odložených případů zločinů a další, které policie údajně vyřešila, ale je klidně možné, že místo viníka šel do vězení někdo jiný.“

Teď se rozhlédla po kanceláři a i krátký pohled ji ještě víc utvrdil v odhodlání nepřijít o ni. Do prostorné místnosti se pod okna vešla pohovka a velká police, kde si Laurie vystavila pracovní ocenění a rodinné fotky, většinou Timmyho a tátu. Kdysi dávno se rozhodla, že Gregovy snímky patří domů do její ložnice, ne sem, kde by každého okamžitě upozornily na skutečnost, že je vdova a vražda jejího muže zůstala neobjasněna.

„V čele seznamu je únos u Lindberghových. Došlo k němu tak před osmdesáti lety. K tomu případu se snad vracet nechceš, nebo ano?“ zeptal se Brett.

Laurie mu vysvětlila, že je to příklad zločinu, o němž si lidé vyprávějí po celé generace nejen kvůli jeho úděsnosti, ale i proto, že se kolem něj pořád vznáší spousta otázek. Německý imigrant Bruno Hauptmann, popravený za únos dítěte Lindberghových, skoro jistě vyrobil žebřík, po němž se pachatel dostal do dětského pokoje. Jak ale mohl vědět, kdy přesně chodí chůva na večeři a nechá dítě každý večer tři čtvrtě hodiny samotné? Jak se to Hauptmann dozvěděl – nebo kdo mu to řekl?

Potom Brettovi vyprávěla o neobjasněné vraždě jedné z dcer senátora Charlese H. Percyho – jednalo se o identická dvojčata. Došlo k ní na začátku Percyho první senátní kampaně v roce 1966. Kampaň pro něj dopadla úspěšně, ale zločin dosud obklopovaly nejasnosti: měl pachatel skutečně v úmyslu zavraždit onu dívku? A proč neštěkal pes, pokud do domu vnikl cizí člověk?

Laurie si v křesle opřela záda. Vysvětlila Brettovi, o co jde: jakmile padne zmínka o některém z takových případů, každý má svou teorii. „Uděláme reality show o zločinech starých dvacet až třicet let, kde můžeme získat stanovisko lidí, kteří měli k oběti nejblíž. A mám perfektní případ pro první díl: vražda po promočním galavečírku,“ řekla.

Všimla si, že Brett okamžitě zpozorněl. Jako obyvatel okresu Westchester o tom případu věděl všechno: před dvaceti lety čtyři mladé ženy, které spolu vyrůstaly v Salem Ridge, ukončily studium na čtyřech různých univerzitách. Nevlastní otec jedné z nich, Robert Nicholas Powell, uspořádal na počest všech čtyř dívek galavečírek. Tři sta vyparáděných hostů, šampaňské a kaviár, ohňostroj a tak dál. Po večírku nevlastní dcera a její tři kamarádky přespaly v domě. Powellova manželka, dvaačtyřicetiletá Betsy Bonner Powellová, atraktivní a oblíbená lvice salonů, byla ráno nalezena mrtvá ve své posteli, udušená. Policie zločin neobjasnila. Robertu Powellovi – známému jako Rob – teď bylo osmasedmdesát a dosud v domě žil, stále ve výborné tělesné i duševní formě.

Powell se nikdy znovu neoženil, přemítala Laurie. Nedávno poskytl rozhovor v televizi – prý by za to dal cokoli, aby se objasnila záhadná smrt jeho manželky, a nevlastní dcera a její kamarádky se prý na tu věc dívají stejně. Všichni se domnívají, že dokud pravda nevyplyne na povrch, lidé si mohou myslet, že Betsy zavraždil někdo z těch, kdo v domě přespali.

A pak mi Brett dovolil oslovit Powella a ty čtyři absolventky, abych zjistila, jestli by do show chtěli jít, pomyslela si Laurie spokojeně. Je načase podělit se o tu dobrou zprávu s Grace a Jerrym. Zvedla telefon a za chvíli se dveře kanceláře rozlétly. Na prahu stála Grace Garcia, její pětadvacetiletá administrativní asistentka; měla červené vlněné minišaty, na nohou bavlněné legíny a vysoké šněrovací holínky. Vlasy dlouhé do pasu si vyčesala, stočila a upevnila hřebínkem. Pramínky, které z něj vyklouzly, jí rámovaly obličej srdcovitého tvaru. Temperamentní tmavé oči zvýrazňovala tlustá vrstva zručně nanesené řasenky.

Jerry Klein se držel krok za Grace. Zamířil k jednomu z křesílek u Lauriina stolu a usadil se v něm, vysoký a hubený. Jako obvykle měl na sobě rolák a propínací svetr. Tvrdil, že má v úmyslu svůj jediný tmavě modrý oblek a jediný smoking šetřit, aby vydržely dvacet let. Laurie nepochybovala, že toho úspěšně dosáhne. Bylo mu šestadvacet a nastoupil k nim před třemi lety jako letní brigádník. Stal se z něj nenahraditelný asistent produkce.

„Nebudu vás dlouho napínat,“ prohlásila Laurie. „Brett s naším projektem souhlasil.“

„Já věděla, že bude pro!“ vykřikla Grace.

„Poznal jsem to z tvého výrazu, když jsi vystupovala z výtahu,“ tvrdil Jerry.

„Nic jsi nepoznal. Dala jsem si záležet, abych nehnula brvou,“ odpověděla Laurie. „No dobrá, ze všeho nejdřív musím kontaktovat Roberta Powella. Pokud bude souhlasit i on, můžeme podle toho rozhovoru v televizi předpokládat, že jeho nevlastní dcera a její tři kamarádky budou s velkou pravděpodobností ochotné s námi spolupracovat.“

„Zvlášť když za spolupráci dostanou dobře zaplaceno a žádná se netopí v penězích,“ řekl Jerry zamyšleně a začal sypat informace, které už k chystanému pořadu zjistil. „Betsyina dcera Claire Bonnerová dělá sociální pracovnici v Chicagu. Nikdy se neprovdala. Nina Craigová je rozvedená, žije v Hollywoodu a vydělává si jako komparsistka. Alison Schaeferová je farmaceutka v malé lékárně v Clevelandu. Její manžel je invalida. Před dvaceti lety ho srazil neznámý řidič, co ujel z místa nehody. Regina Callariová se přestěhovala do St. Augustine na Floridě. Má malou realitní kancelář. Rozvedená, jedno dítě na univerzitě.“

„V sázce je hodně,“ podotkla Laurie. „Brett mi už připomněl, že dva poslední seriály byly propadáky.“

„Zmínil se o tom, že tvoje první dva se pořád vysílají?“ zeptala se Grace rozhořčeně.

„Ne, nezmínil, ani to neudělá. A cítím v kostech, že tohle by mohla být bomba. Když bude souhlasit Robert Powell, skoro se vsadím, že to udělají i ostatní,“ řekla Laurie a pak procítěně dodala: „Přinejmenším doufám a modlím se.“

Kapitola 2

Leo Farley pracoval pro Newyorskou policii jako první zástupce komisaře a říkalo se, že mu funkce komisaře unikla jen o vlásek; jmenování přišlo právě v době, kdy den po pohřbu svého zetě nečekaně zažádal o předčasný odchod do penze. Teď, o víc než pět let později, třiašedesátiletý Leo svého rozhodnutí nelitoval, přestože byl každým coulem polda a vždycky měl v úmyslu zůstat jím co nejdéle. Jeho plány však zkřížilo něco důležitějšího.

Šokující, chladnokrevná vražda zetě Grega a výhrůžka, kterou zaslechla svědkyně – „Timmy, vyřiď mámě, že teď je řada na ní a pak na tobě…“ – byly dostatečným důvodem k rozhodnutí zasvětit život ochraně dcery a vnuka. Leo Farley, průměrně vysoký a rovný jako svíčka, muž s kšticí ocelově šedivých vlasů a šlachovitým ukázněným tělem, zůstával po všechny bdělé hodiny svých dnů neustále ve střehu.

Věděl, že Laurie může ochránit jen do jisté míry. Milovala svou práci a taky ji potřebovala. Jezdila veřejnou dopravou, chodila si zaběhat do Central Parku, za teplého počasí často obědvala v některém z parčíků poblíž své kanceláře.

S vnukem se mohl zařídit jinak. Podle Leova názoru vrahovi nic nebránilo v rozhodnutí jít nejdřív po Timmym, takže se Leo prohlásil vnukovým ochráncem. Každé ráno chlapce doprovázel do školy Saint David’s a po vyučování na něj čekal. Když měl Timmy po škole nějaké aktivity, Leo nenápadně držel stráž u kluziště nebo hřiště.

Greg Moran byl pro Lea něco jako syn, jehož si vždycky přál. Seznámil se s ním před deseti lety na pohotovostním oddělení nemocnice Lenox Hill. S Eileen tam tehdy přijeli celí vyděšení krátce po telefonátu, že jejich šestadvacetiletou dceru Laurie srazil na Park Avenue taxík a je v bezvědomí.

Greg, vysoký a impozantní i v zeleném nemocničním úboru, je uvítal rázným ujištěním, že se jejich dcera už probrala a bude v pořádku. „Má zlomený kotník a otřes mozku. Necháme ji tady na pozorování, ale nemusíte se o ni bát.“

Eileen, vyděšená starostmi o jediné dítě, po těch slovech omdlela, a tak měl Greg další pacientku. Než se Eileen skácela, pohotově ji zachytil. Od té doby zůstal v našich životech, pomyslel si Leo. O tři měsíce později se s Laurie zasnoubili. Greg byl naše pevná skála, když Eileen o pouhý rok později zemřela.

Jak ho mohl někdo zastřelit? Ani nanejvýš důkladné vyšetřování neodhalilo, kdo by mohl proti Gregovi něco mít – jakkoli to bylo nepředstavitelné pro všechny, kdo ho znali. Když se okruh podezřelých zúžil o přátele a spolužáky – policie rychle dospěla k názoru, že nikdo z nich nepřichází v úvahu –, začalo pátrání v záznamech obou nemocnic, kde Greg pracoval jako lékař a vedoucí pracovník. Ověřovalo se, jestli ho někdo z pacientů nebo rodinných příslušníků někdy obvinil ze stanovení špatné diagnózy nebo nesprávné léčby vedoucí k invaliditě nebo smrti. Nic se nezjistilo.

Na prokuratuře se pro ten zločin ujalo označení „Případ modrookého vraha“. Někdy se stávalo, že Timmymu přeběhl po obličeji vylekaný výraz, když se náhle otočil a podíval se do dědečkovy tváře. Leovy oči měly světle modrý odstín. On sám, Laurie i psycholog se shodovali v názoru, že Gregův vrah musel mít výrazně modré oči.

Laurie s otcem mluvila o plánech na nový seriál, jehož úvodní díl se měl zabývat vraždou po promočním galavečírku. Leo nedal najevo úlek, přestože ho vyděsila představa, že se dcera obklopí skupinou lidí, z nichž někdo může být vrahem. Někdo natolik nenáviděl Betsy Bonner Powellovou, že jí přidržel na hlavě polštář tak dlouho, až dodýchala. A ten člověk musel mít nervy jako provazy. Leo věděl, že před dvaceti lety vyslýchali všechny čtyři mladé ženy i Betsyina manžela nejlepší detektivové z oddělení vražd – s nulovým výsledkem. Pokud se někomu nepodařilo proniknout nepozorovaně do domu, vrah a podezřelí se ocitnou – dostane-li seriál zelenou – znovu spolu v jednom domě, což je nebezpečná situace.

Tohle všechno táhlo Leovi hlavou, když teď šel s Timmym domů ze školy na Osmdesáté deváté ulici poblíž Páté avenue do bytu o osm bloků dál, na rohu Lexington Avenue a Devadesáté čtvrté ulice. Po Gregově smrti se Laurie okamžitě přestěhovala, neschopná unést pohled na hřiště, kde byl Greg zastřelen.

Policejní vůz, který je míjel, zpomalil. Příslušník na sedadle pro spolujezdce před Leem zasalutoval.

„Tohle se mi hrozně líbí,“ prohlásil Timmy. „Cítím se pak bezpečně,“ dodal věcně.

Leo zpozorněl. Stále vnukovi opakoval, že pokud on nebude nablízku a Timmy nebo někdo z jeho kamarádů bude mít potíže, mají se rozběhnout k nejbližšímu policistovi a požádat o pomoc.

„Teď přece nemáš žádný problém, s nímž bych ti mohl pomoct,“ odpověděl a opatrně dodal: „Aspoň pokud vím.“

Procházeli po Lexington Avenue. Vítr změnil směr a šlehal je do tváří. Leo se zastavil a narazil Timmymu vlněnou čepici víc do čela a přes uši.

„Ne. Ale jeden osmák šel dnes ráno do školy a nějaký chlápek na kole mu zkusil vyškubnout z ruky mobil. Viděl to policista, hned za tím chlápkem vyjel a zastavil ho,“ vykládal Timmy.

Incident se netýkal nikoho s modrýma očima. Leo se zastyděl, když si uvědomil, jak moc si oddechl. Dokud nebude Gregův vrah dopaden, musel se neustále ujišťovat, že jsou Timmy a Laurie v bezpečí.

Jednoho dne bude spravedlnosti učiněno zadost, připomněl si v duchu.

Když ráno přišel vnuka vyzvednout, Laurie, už na odchodu do práce, mu v letu sdělila, že si dnes vyslechne verdikt ohledně svých plánů na tu reality show. Leovy myšlenky se na chvíli stočily k téhle starosti, i když věděl, že se výsledek dozví teprve večer; až si dají po večeři druhý šálek kávy a Timmy se usadí ve velkém křesle s knihou, Laurie to s ním probere. Potom se Leo vrátí do svého bytu o blok dál. Chtěl, aby ti dva měli na sklonku dne klid a prostor jen pro sebe, a byl si jistý, že by vrátný do budovy nepustil žádného návštěvníka, aniž by zavolal do příslušného bytu a ověřil si, zda toho člověka čekají.

Jestli ten seriál dceři povolí, bude to špatná zpráva, pomyslel si Leo.

Najednou se kdovíodkud vynořil muž v mikině s kapucí, tmavými brýlemi a plátěnou taškou přes rameno; prosvištěl kolem nich na kolečkových bruslích, málem povalil Timmyho a o pár metrů dál se otřel o ženu ve vysokém stupni těhotenství.

„Padej z chodníku!“ křikl Leo, ale to už bruslař zahýbal za roh.

Tam se nahlas zasmál a v modrých očích za tmavými brýlemi mu zajiskřilo.

Taková setkání byla potravou pro jeho potřebu moci. Když se Timmyho dotkl, věděl, že svou hrozbu může naplnit, kdykoli si zamane.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Poděkování

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2