Kolektív autorov

Druhá slovenská kniha šachová

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Nadácia 42, vlastným nákladom

Šachová kompozícia. Mozaika, 2012. Súkromná zbierka

Druhá slovenská kniha šachová

elektronické vydanie, 2015

vydavateľ: Nadácia 42, Bratislava ©

ISBN: 978-80-971820-2-1

Úvod

Prvá slovenská kniha šachová bola vydaná v Žiline v roku 1930. Listujúc ňou nás napadlo, že šachisti zabudli osláviť 90. výročie založenia prvého šachového zväzu na Slovensku, ktorý vznikol

29. júla 1924.

Naprávame túto zábudlivosť vydaním tejto knižky zaoberajúcej sa slovenskou šachovou históriu. V poradí druhej. Je to, rovnako ako jej predchodca, zborník šachových esejí viacerých autorov. Sme radi, že títo sa poľahky dali presvedčiť na spoluprácu a takto spoločnými silami robíme malý krôčik k mapovaniu šachu na našom území.

Motto Slovenského šachového zväzu znie: „Šach je viac ako šport.“ Pod túto vetu sa podpisujeme, ani my nevnímame šach len ako posúvanie figúrok po šachovnici s cieľom poraziť súpera. Považujeme túto hru za kultúrny fenomén, a preto sme o spoluprácu požiadali aj viacerých umelcov.

Rozhodli sme sa urobiť tri rôzne vydania knižky. Prvým bolo luxusné tlačené vydanie šestnástich číslovaných knižiek pre zberateľov spolu s piatimi autorskými výtlačkami, druhým je toto elektronické vydanie pre verejnosť a tretím bude nami číslovaná tlačená verzia tejto elektronickej knižky, ktorá bude určená našim partnerom a renomovaným knižniciam v Haagu a Clevelende.

Hodnotenie kvality práce všetkých zúčastnených autorov ponechávame na čitateľoch. Dúfame, že niektorý z nich sa odhodlá napísať lepšiu historickú šachovú knihu. Zo srdca mu pri tom želáme úspech.

V Bratislave dňa 1. marca 2015.

Nadácia 42, Bratislava

vydavateľ

Venované starým otcom,

ktorí hrávajú šachy

so svojimi vnukmi.

Šachový automat Wolfganga von Kempelena

Jozef Soršák píše:

Prvou veľkou udalosťou súvisiacou so šachom na území dnešného Slovenska, ktorá svojim ohlasom ďaleko presiahla hranice vtedajšej Rakúsko-Uhorskej monarchie, bolo zostrojenie šachového automatu barónom Kempelenom v Bratislave.

Automat bol skonštruovaný takmer pred štvrťtisícročím, v podstate išlo iba o technický žart. Tento žart zviditeľnil Bratislavu tak markantne, že len máloktorý šachový, športový alebo akýkoľvek iný fenomén našej histórie sa mu v tomto vyrovná. Kempelen bol vedec a konštruktér svetového formátu a je paradoxné, že šachový automat ho preslávil omnoho viac ako všetko ostatné (a nebolo toho málo), čo vytvoril. Preto sa budem tomuto automatu a jeho konštruktérovi, ako aj okolnostiam za ktorých vznikol, venovať podrobnejšie.

Otec automatu

Wolfgang von Kempelen sa narodil (alebo bol pokrstený) 23. januára 1734 v Bratislave. V matrike bol zapísaný po latinsky ako Wolfgangus Franciscus de Paula Joannes Elemosinarius Kempelen.

Jeho otcom bol Engelbert Kempelen, ktorý sa oženil s Annou Teréziou Spindlerovou, dcérou Christofa Spindlera - radcu magistrátu slobodného kráľovského mesta Bratislavy, ktorý bol určitý čas aj bratislavským richtárom.

Wolfgangov otec Engelbert Kempelen (1681 – 1761) je v niektorých prameňoch uvedený aj pod menom Kemplin, Kemplen alebo Kempeln. Členovia jeho rodiny boli potomkami starej írskej rodiny Kemplin, ktorá prišla do Uhorska v polovici 17. storočia. Tešil sa osobitnej dôvere cisárskeho dvora vo Viedni, bol kontrolórom tridsiadkov v Bratislave a ako komorný radca dostal od panovníka Karola III. šľachtický titul a majetky na Žitnom ostrove (napríklad veľkostatok v Hubiciach)[1]. Listina, ktorou cisár povyšoval osobu neurodzeného pôvodu do šľachtického stavu sa nazývala indigenát a Engelbert bol teda indigenovaným šľachticom[2]. Podľa zistení rakúskej historičky pani Alice Reininger z Viedne, otcom Engelberta bol katolícky biskup írskeho pôvodu v Rábe (dnes Győr), ktorý bol pozvaný do Rakúska-Uhorska cisárom po vytlačení Turkov[3].

Základné a stredné vzdelanie získal Wolfgang v Bratislave a v Rábe. Tam začal aj so štúdiom filozofie a práva, ktoré neskôr dokončil vo Viedni. Už počas štúdií na seba upozornil tým, že na požiadanie najvyšších miest preložil latinský tereziánsky urbár do nemčiny a neskôr aj do maďarčiny. Wolfgang mal mimoriadne jazykové znalosti. Okrem írčiny ovládal osem rečí: latinčinu, nemčinu, maďarčinu, francúzštinu, taliančinu, angličtinu, slovenčinu a rumunčinu. Po skončení štúdií ho v roku 1755 prijali do služieb viedenského cisárskeho dvora, kde sa stal tajomníkom, neskôr dvorným radcom a v roku 1776 i radcom uhorsko-sedmohradskej kancelárie. V septembri 1757, keď začal vo svojej kariére strmo stúpať, oženil sa s dvornou dámou Márie Terézie - Franciskou a krátko na to bol znovu povýšený. Niekoľko týždňov po svadbe však jeho manželka nečakane zomrela.

V roku 1758 bol menovaný riaditeľom soľnej bane v Transylvánii a druhý raz sa oženil. Mal už dosť sebadôvery vo svoje technické schopnosti, napríklad skonštruoval systém čerpadiel na vysušovanie zatopených banských šácht[4]. Do vedomia verejnosti na celom svete sa zapísal viacerými vynálezmi: patrí medzi ne tlakový vodovod (zásoboval vodou Bratislavský hrad - zvyšky „Kempelenovej studne“ sa na svahu hradného návršia nachádzajú dodnes), kyvadlový most cez Dunaj, dodnes funkčný vodotrysk v Schönbrunnskom cisárskom zámku, tlačiarenský stroj pre slepcov – vďaka nemu mohla známa Slečna von Paradies, hudobníčka a spisovateľka, sama sádzať svoje diela napriek tomu, že bola slepá. Viedol rekonštrukčné práce pri obnove Budínskeho hradu, mal na starosti presťahovanie trnavskej univerzitnej knižnice a tlačiarne do Budína (do Serede konskými povozmi následne po Váhu a Dunaji loďami). Zvládol aj likvidáciu teroristických bánd v Banáte a mal na starosti aj osídlenie Banátu novým obyvateľstvom. Túto činnosť svojho radcu ocenila Mária Terézia doživotnou rentou 1000 zlatých, ktorú však jej nástupca Jozef II. neskôr zrušil.

Zostrojil aj hovoriaci stroj – trvalo mu to dvadsať rokov (šachový automat skonštruoval za pol roka), pričom ho stále nepokladal za dokončený. S prácou na hovoriacom stroji súvisí jeho dielo „Mechanizmus ľudskej reči“. Okrem už spomínaných prekladov, technických diel a vynálezov, bola známa aj jeho umelecká činnosť. Vytvoril krajinárske rytiny, písal drámy, z ktorých bola najznámejšia hra Perseus a Andromeda[5].

Vznik automatu

V lete 1769[6] pozvala Mária Terézia Wolfganga Kempelena na predstavenie, ktoré pozostávalo z predvádzania fyzikálnych (magnetických a elektrostatických) a chemických javov. Takéto predstavenia boli v tej dobe veľmi obľúbené, pretože vyvolávali dojem, že majú vedeckú podstatu. Predstavenie robil francúzsky vedec Pelletier, člen Parížskej akadémie vied. Bola to zmes tradičných kúzelníckych kúskov spojená s vedeckým predvádzaním automatov. Predstavenie pravdepodobne pozostávalo aj z ukážky chemických reakcií, magnetických javov a explózií.

Vysvetlenie mnohých z javov bolo často rozporuplné, Kempelen počas predstavenia cisárovnej vysvetlil princípy viacerých kúziel Francúza. Predvedené predstavenie neurobilo na Kempelena veľký dojem a pravdepodobne sa na Pelletiera aj hneval, lebo ten svojim chovaním dával najavo nadradenosť Francúzov v oblasti prírodných vied. Keď sa Mária Terézia po predstavení Kempelena opýtala, čo si ako technický expert o predstavení myslí, na údiv všetkých prítomných pokojným hlasom oznámil, že dokáže zostrojiť stroj, ktorý prekoná všetko, čo práve videli.

Hoci Kempelen bol vo svojom okolí známy tým, že to, čo hovorí – to aj myslí vážne, jeho spontánne oznámenie prijali prítomní s pochybovačným úsmevom. Kempelen však zostal vážny a cisárovná preto nemohla ignorovať jeho vyhlásenie - toto bolo urobené verejne a išlo aj o česť krajiny. Kempelena uvoľnila na pol roka od jeho povinností v Banáte a pri cisárskom dvore a prikázala mu uskutočniť svoj sľub - zostrojiť automat, ktorý by bol ohromujúcejší ako všetko, čo sa doteraz predvádzalo na európskych panovníckych dvoroch. Kempelen sľúbil, že po návrate urobí svoje vlastné predstavenie.

Vrátil sa naspäť do Bratislavy, kde žil so svojou druhou manželkou Annou Máriou a malou dcérkou Theresiou. Býval na Dunajskej ulici v jednoposchodovom dome, ktorý pôvodne patril otcovi Wolfgangovej matky. Na fotografii je dom v súčasnom stave (Dunajská ulica č. 20) - v niektorých prameňoch je chybne uvádzané ako pôvodné sídlo Kempelenovej rodiny budova na rohu Klemensovej a Dunajskej ulice[7].

Dom Kempelenovcov, autor: J. Soršák, 2014

Utiahol sa do svojej dielne, kde predovšetkým z dreva a mosadze vytvoril počas nasledujúcich mesiacov šachový automat, ktorým sa zapísal do dejín viac ako čímkoľvek iným.

Bolo to v jeden februárový deň roku 1770, po uplynutí dohodnutého polroka, keď priviezli do Viedenského paláca Hofburg v sprievode baróna Kempelena akési tajomné zariadenie. Dvorania obkľúčili toto zariadenie a snažili sa uhádnuť, čo to je. Kempelen pristúpil k onomu predmetu a stiahol z neho atlasovú prikrývku - objavila sa figurína Turka, ktorý sedel na drevenej stoličke za stolíkom z rovnakého materiálu. Turek mal na hlave turban a bol oblečený do pestrého orientálneho odevu. Hlavu mal naklonenú nad šachovnicou plnou masívnych figúrok, umiestnenou na drevenom stolíku.

O činnosti šachového automatu (ďalej ho budem nazývať len stručne «Turek» - podľa výzoru figuríny hráča) existuje viacero hypotéz, pretože nákres alebo podrobnejší popis sa nezachoval a sám stroj bol v roku 1854 pri požiari zničený. Toto je všeobecná mienka autorov, ktorí písali o Turkovi a o jeho zničení pri požiari, ja sa však domnievam, že požiarom zničený Turek nebol jediným exemplárom...

Jedno z prvých vyobrazení Turka formou medirytiny a zároveň aj jeho popis urobil Karl Gottlieb von Windisch (1725 – 1793, Bratislava). Windisch bol od roku 1768 senátorom, neskôr starostom Bratislavy. Vydával časopisy, napr. v rokoch 1771-1773 “Pressburgisches Wochenblatt zur Ausbreitung der Wissenschaften und Künste“ (Prešporský týždenník ku spracovaniu vedy a umenia)[8].

K Windischovým listom boli pripojené medirytiny, na ktorých ukazuje šachový automat spredu i zozadu pred hrou a počas hry. Windisch hovorí, že sú urobené „podľa jednotlivých kresieb pána von Kempelena, ktoré boli starostlivo vyryté“ a ďalej tvrdí, že „úplne súhlasia s originálom“.

Windisch popisuje šachový stroj nasledovne „Pozostáva z tri a pol stopy dlhej, dve stopy širokej a dva a pol stopy vysokej skrinky v tvare písacieho stola, stojacej na štyroch kolieskach”[9]. Skrinka sa dala posúvať na kolieskach z miesta na miesto. Za ňou sedela na drevenej stoličke pripevnenej ku skrinke figurína strednej postavy, oblečená na turecký spôsob a posúvala sa na stoličke spolu s ňou. Pravú ruku mal Turek stále položenú na skrinke. V ľavej ruke držal dlhú tureckú fajku a vyzeral, ako keby si ju práve vybral z úst. Ľavou rukou Turek premiestňoval figúrky, preto mu ju z nej pred začiatkom hry vždy vybrali.

Medirytiny z Windischových listov zhotovené podľa kresieb Kempelena

Pred začiatkom predstavenia Kempelen pootváral všetky dvierka a zásuvku skrinky tak, aby sa každý mohol presvedčiť, že sa medzi hodinovým strojom v zvyšnej časti skrinky a v zásuvke nikto neukrýva. Následne sviečkou osvetlil figurínu, ako aj všetky časti skrinky, pričom boli súčasne otvorené všetky dvierka aj zásuvka.

Kempelen nepredvádzal svoj automat vo Viedni dlho, lebo ako dvorného radcu ho čakali aj iné služobné povinnosti. Začiatkom roku 1771 bol Turek „zakonzervovaný“ a celých desať rokov nejavil príznaky svojej existencie. Vieme, že v nasledujúcich rokoch sa Kempelen snažil „dištancovať“ od Turka – domnieval sa, že Turek už splnil svoj účel. Aby ho už nemusel predvádzať, hovoril ľuďom vo svojom okolí, že sa automat pokazil.

Príležitostne však pre dôležitých návštevníkov robil výnimky. V auguste 1774 písal sirovi Robertovi Murrayovi Keithovi, škótskemu šľachticovi, ktorý trval na tom, aby ho mohol vidieť, že automat je pokazený, lebo sa poškodil pri preprave, ale verí, že počas niekoľkých týždňov ho bude schopný opraviť. O mesiac neskôr, sir Robert písal svojmu priateľovi, že 15 jeho krajanov prišlo do Kempelenovho domu v Pressburgu pozrieť chýrny automat, ktorý ako sme si to mohli prečítať v každých novinách v Európe, hrá šach bez pomoci akéhokoľvek viditeľného zástupcu, bez akejkoľvek osoby, ktorá je ukrytá v ňom alebo v jeho blízkosti. Turek hral dve partie, prvú vyhral a druhú neočakávane prehral[10].

Oživenie činnosti

V roku 1781, približne 10 rokov po „zakonzervovaní“ Turka, sa najstarší syn ruskej cárovnej Kataríny II., následník ruského trónu, veľkoknieža Pavel so svojou manželkou Máriou Fedorovnou vydal na cestu po Európe. Prvou zastávkou na tejto ceste (na sedem týždňov), bolo hlavné mesto Rakúskeho cisárstva - Viedeň. Cisár Jozef II. chcel ruského princa prekvapiť niečím neobyčajným. Radcovia cisárovi pripomenuli existenciu šachového automatu a na cisársky dvor bol pozvaný Kempelen, ktorý dostal príkaz do 5 týždňov automat zrenovovať. Príkaz samozrejme splnil a „Turek“ bol úspešne predvedený budúcemu ruskému cárovi so sprievodom. Toho predstavenie tak nadchlo, že presvedčil rakúskeho cisára, aby tento automat - aj so svojim tvorcom, poslal na cestu po Európe a súčasne ich pozval aj do Ruska. Aj cisárovi Jozefovi II. sa ukážka tak zapáčila, že uvoľnil Kempelena na dva roky zo svojich povinností vo Viedni a poslal ho s automatom na turné po Európe.

Takýto zvrat udalostí nebol v súlade s Kempelenovými plánmi. Keď vytvoril hračku pre Máriu Teréziu, nepredpokladal, že to bude mať až také neočakávané dôsledky. V tom čase sa zaoberal aj štúdiom mechanizmu ľudskej reči a pracoval na skonštruovaní „hovoriaceho stroja“. Tento stroj vyzeral ako schránka, do ktorej sa za pomoci malých mechov vháňal vzduch. Prúd vzduchu, ktorý prechádzal trubkami, rozkmital špeciálne platničky, spôsobujúce tóny určitej výšky. Členenie reči sa dosiahlo systémom záklopiek (ventilov), prerušujúcich prúd vzduchu. Keď sa stláčali klávesy v určitom poradí, zvuky vytvárali slová. Nakoľko vibrujúce platničky boli vyrobené z kovu a rezonujúce zariadenie bolo z dreva, stroj vyslovoval slová neprirodzeným tónom, pripomínajúcim hlas dieťaťa. Preto sa v niektorých prameňoch nazýva aj bábikou imitujúcou detskú reč. Svoju mnohoročnú prácu Kempelen zúročil v roku 1791, keď vydal vo Viedni knihu „O mechanizme ľudskej reči a konštrukcii hovoriaceho stroja“.

Kempelen znovuvzkrieseného Turka len nerád uvádzal do činnosti. Najskôr zvažoval automat zveriť niekomu inému, túto možnosť však zamietol – riziko pokazenia stroja bolo príliš vysoké a prípadná oprava vykonaná cudzou osobou by mohla odhaliť tajomstvo Turka. To by mu nielen poškodilo renomé, ale spôsobilo by aj pokles jeho vplyvu na cisárskom dvore. Preto Kempelen, aj keď váhavo – vyhovárajúc sa spočiatku na chorobu, na návrh cisára európske turné uskutočnil. Určite tomu dopomohlo aj odobratie doživotnej renty cisárom...

Kempelenovi trvalo niekoľko mesiacov, pokiaľ automat pripravil na cestu tak, aby sa dal čo najjednoduchšie transportovať a znovu zostaviť. Zároveň Turka inovoval. Turek už nielen hral šach, ale aj odpovedal na otázky - dával interview. Jedna z „tlačových konferencií“ bola opísaná nemeckým profesorom, matematikom Karlom Friedrichom Hindenburgom v knihe „Ueber den Schachspieler des Herrn von Kempelen“ (O šachovom hráčovi pána von Kempelena), vydanej v Lipsku v roku 1784:

Otázka: Koľko máte rokov? Odpoveď Turka :„192 mesiacov“ (východné národy počítajú vek na mesiace).

Ste ženatý? - „Mám veľa žien.“

Čo je v škatuľke? - „Časť tajomstva.“

Vďaka čomu je stroj riadený? - „A či ste nevideli?“

Kempelen pred predstavením ukázal vnútro automatu).

Turek však toto nehovoril. Pred ním bola postavená doštička s abecedou a on prstom ukazoval príslušné písmená, z ktorých demonštrátor skladal slová.

Začiatkom roku 1783 bol Turek pripravený na cestu. V apríli sa kočiar Wolfganga von Kempelena s malým sprievodom - ku ktorému patrili jeho manželka Anna Mária, dcéra Theresia, syn Karl a komorník Anthon, vydal na dvojročnú cestu. Šachový automat bol zabalený do jednej debny a Kempelen sa rozhodol, že pri predvádzaní mu bude asistovať jeho komorník Anthon[11].

Kempelen sa rozhodol ísť do Drážďan, Lipska, následne do Paríža a Londýna. Posledné dve mestá boli v 18. storočí známe svojim nadšením pre šach. Pre Kempelena a jeho šachový automat predstavoval Paríž veľkú príležitosť a veľkú výzvu. Vo svojej ceste po Európe videl tiež možnosť ukázať, že je pripravený prezentovať aj ďalšie svoje vynálezy, ak bude o ne záujem (a poskytnutá príslušná podpora). Turek sa síce na cisárskom dvore vo Viedni ukázal ako vynikajúci hráč, ale Kempelen dobre vedel, že v Paríži bude mať dočinenia so šachistami vyššieho rangu. Okrem toho očakával, že členovia Parížskej akadémie vied, jednej z popredných spoločností vedcov v Európe, si zoberú jeho stroj pod drobnohľad. Predpokladal, že učení páni si budú trúfať viac, ako všetci ostatní, odhaliť tajomstvo Turka[12].

Francúzsky spisovateľ Denis Diderot zvečnil parížsku šachovú scénu tých čias vo svojom známom diele “Rameausov synovec”. Tu opisuje tiež najznámejšie miesto stretnutí – v osemdesiatych rokoch 17. storočia založenú kaviareň “Café de la Régence”. Štamgasti tejto kaviarne patrili k známym intelektuálom, boli nimi napr. filozofi Voltaire a Jean-Jacques Rousseau, americký štátnik a prírodovedec Benjamin Franklin alebo aj mladý Napoleon Bonaparte. Medzi najlepších šachistov v Café de la Régence vtedy patril Legall de Kermeur, ktorého prekonal iba jeho žiak Philidor - bezpochyby najsilnejší šachista Paríža a pravdepodobne aj najlepší šachista svojej doby na svete[13].

Kempelen chcel v Paríži osobne spoznať Benjamina Franklina. Franklin v Paríži viedol diplomatickú misiu severoamerických kolónií, ktoré povstali proti anglickej korune. Franklin spolupodpísal v roku 1783 v Paríži zmluvu, ktorá potvrdila americkú nezávislosť a odvtedy bol oficiálnym reprezentantom Spojených štátov vo Francúzsku. Jeho viedenský korešpondent M. Walltravers v liste datovanom 12. decembra 1782 oznamuje: „Tento list píšem na žiadosť pána Wolfganga von Kempelena, radcu jeho cisárskeho veličenstva pre finančné otázky. Dostal dovolenku na dva roky a je pripravený navštíviť Paríž, Brusel a Anglicko. Kempelen má v úmysle ukázať a predviesť figurínu Turka, hrajúceho šach. Je to neobyčajný príklad jeho umenia v mechanike a súčasne prostriedok ako pokryť finančné náklady...“ Ďalej Walltravers opísal vnútorný vzhľad automatu a dodal: „Ja sám som bol dvakrát prítomný na predstaveniach, no aj tak som nemohol zistiť, kto riadi mechanizmus automatu. To všetko je obdivuhodné[14].“

Franklin mal množstvo záujmov, medzi ktoré patril aj šach - niekedy strávil za šachovnicou aj 5 hodín. Bol autorom traktátu s názvom “Morálka v šachu”. Kempelen napísal 28. mája 1783 Franklinovi osobný list, ktorým ho pozval na návštevu do hotela d´Aligre, aby mu predviedol šachový automat a hovoriaci stroj. Franklin ho o niekoľko dní neskôr navštívil a odohral proti Turkovi jednu partiu, ktorú prehral. Vo Franklinových záznamoch sa nenachádza o tomto stretnutí žiadna správa. Zachovali sa však nepriame dôkazy: v októbri 1783 sa Franklinovi poďakoval jeho priateľ za predchádzajúci list, ktorý mu v jeho mene odovzdal Kempelen. O mnoho rokov neskôr si tiež spomína jeden z Franklinových vnukov na to, ako sa starý otec dobre zabavil pri hre proti šachovému automatu[15].

Počas celého leta boli v Paríži verejné predstavenia Turka. Knieža von Croy vo svojom denníku 24. júna 1783 písal: “Keď nemám nič lepšie na práci, idem sa pozrieť na predstavenie šachového automatu. Je to milá zábava. Tá aparatúra je nanajvýš kuriózna, stojí voľne v priestore a funguje na základe jedného triku a čo je nanajvýš zaujímavé, že doteraz ho nikto nebol schopný odhaliť”. Knieža videl Turka pravdepodobne v Café de la Régence, kde mal hrať jednu partiu proti Legallovi - ktorú prehral. Je však jedno, či vyhral alebo prehral - Turek bol magnetom pre publikum. Na otázku, či je pripravený sa stretnúť s Philidorom, skromne odpovedal: „Mne sa nepatrí súťažiť s takým silným hráčom“. Aj tak sa však to stretnutie uskutočnilo.

Partia s najlepším šachistom sveta

Francois-André Philidor sa narodil v roku 1726 v rodine hudobníkov. Už ako chlapec spieval v chóre dvornej kapely vo Versailles, kde ho ako desaťročného jeden muzikant naučil základom šachu - členovia dvornej kapely mali dovolené v prestávkach hrať šach a hazardné hry, ako kocky alebo karty. Spomínal si, že raz počas turné v roku 1745, keď ochorel sólista a museli zrušiť všetky koncerty, mohol si zarobiť aj hraním šachu. Hoci bol známy ako najlepší šachista Európy, považoval sa Philidor v prvom rade za hudobníka[16] - stal sa hudobným skladateľom, jedným zo zakladateľov francúzskej komickej opery.

Už v roku 1749 vydal učebnicu „Analýza šachovej hry“, ktorá sa rýchle zaradila medzi klasiku šachovej literatúry a krátko po svojom vzniku zaujala svoje miesto aj v knižniciach známych politikov a veľkých parížskych mysliteľov. Keďže šachovou silou značne prevyšoval všetkých európskych šachistov, hrával partie nepozerajúc sa na šachovnicu (naslepo) alebo súperom dával výhodu tým, že hral bez niektorej figúrky.

Philidor sa práve vrátil z Londýna, kde hrával každý rok od februára do mája šach v šachovom klube s názvom Parsloe. V Londýne hral v máji 1782 prvú z mnohých partií naslepo - mal zaviazané oči a nastúpil proti dvom hráčom súčasne, čo vtedy vyzeralo ako mimoriadny výkon. Dňa 28. mája 1783 hral naslepo súčasne s tromi súpermi, z nich dvoch porazil a s tretím remizoval. Jeden londýnsky časopis to nazval “zázrak takej veľkosti, že by to nebolo možné uveriť, keby pritom nebolo viacero svedkov”.

Už aj ochota samotného Philidora zohrať partiu proti Turkovi bola senzáciou - víťazstvo proti veľkému majstrovi by bolo pre Kempelena ešte omnoho významnejšie. Pokúsil sa preto niečo urobiť a deň pred stretnutím požiadal Philidora o audienciu. Ich rozhovor si dodatočne vybavil André, starší syn Philidora:

„Nie som čarodejník“, povedal Kempelen, „ani šachový automat nehrá silnejšie ako ja. No teraz je to jediný zdroj mojich príjmov. Ak automat nad vami vyhrá, budú o tom informovať časopisy a moje živobytie bude zabezpečené.“

Philidor bol uvedený do rozpakov. Šachová ctižiadosť bojovala s jemu vlastnou nezištnosťou. Odpovedal vyhýbavo: „Môžem prehrať iba v tom prípade, ak váš automat ukáže dostatočnú silu.“

Stretnutie sa konalo v Parížskej akadémii vied. Turek nepreukázal dôstojný odpor a utrpel porážku. Kempelen bol zrejme rozrušený, ľahostajným však nezostal ani Philidor - jeho syn tvrdí, že žiadny iný šachový súboj nenechal otca tak rozrušeného. Neskôr sa aj Philidor priznal, že ho ani jedna partia proti súperovi - človeku tak neunavila. Zrejme pokladal Turka za pravý automat a dospel k nepríjemnej predstave, že stroj dokáže hrať šach.

Ani porážka od Philidora neznížila všeobecný záujem o šachový automat. Pre Kempelena bola hra proti Philidorovi mimoriadne vydarené reklamné podujatie. V budúcnosti pri prehre Turek na otázku, ako hral jeho súper, odpovedával: „Tak isto dobre ako Philidor“. Meno Philidora sa stalo pre Kempelena štítom aj reklamou[17].

Philidorova partia proti Turkovi bola sledovaná viacerými členmi akadémie vied, ktorí sa snažili prísť na tajomstvo automatu. Ako oznámil Journal des Savants, jeden z prvých moderných vedeckých časopisov na svete, vo svojom septembrovom vydaní 1783 - nepodarilo sa im to. Turka tam nazvali celkom otvorene automatom a uviedli, že umenie a spôsob akým konštruktér svoj stroj riadil, boli tak šikovné a tajomné, že aj mnohí učenci, ktorí ho v Paríži sledovali, nemohli prísť na to ako funguje. Všetko, čo parížski experti dokázali vyjadriť, bola jedna detailná hypotéza o tom, akým možným spôsobom dokáže Turek fungovať. Všetci v ňom videli použité triky s magnetickými javmi alebo v automate skryté dieťa. Vedci dospeli k záveru, že mechanizmus Turka môže byť kombináciou magnetických trikov a rafinovanej mechaniky. Zo skutočnosti, že Anthon občas prikročil k aparátu a znovu ho natiahol, vyvodzovali, že ide o jeden komplikovaný model sústavy valčekov s kolíkmi vo vnútri aparátu, ktoré sú sériou šachových ťahov naprogramované podobne ako melódie na valcoch hudobných automatov alebo ako Vaucansonov hráč na flautu[18]. Predpokladali, že Kempelen držal jeden magnet skrytý v taške, pomocou ktorého mohol medzi rôznymi kombináciami ťahov (sem a tam) niečo prepínať. Inak vyjadrené: Kempelen riadil automat nie ťah od ťahu, ale iba stratégiu - a to bolo tiež jedným z vysvetlení toho, prečo automat nechal chvíľu hrať nekontrolovane. Všetko to bolo, ako priznal Journal des Savants, “iba povrchný dojem, ktorý mohol zvýšiť obdiv mimoriadneho talentu monsieura Kempelena”.

Mimoriadne dôležité bolo, že tajomstvo automatu nebolo odkryté ani po opakovanej skúške pred akadémiou vied. V Paríži teda prevládla mienka, ktorá považovala Turka za skutočný automat. Keď sa bratom Montgolflierovcom podaril 5. júna v Annonay prvý let v teplovzdušnom balóne, bolo jasné, že sa dajú stavať lietajúce stroje. A keď existujú lietajúce stroje, prečo by sa nedali zostrojiť aj šachové automaty?

Putovanie po Európe

Kempelenove vystúpenia v Paríži boli senzáciou aj v Londýne. V meste bolo viacero čulých šachových scén, ale tiež mnoho výstav automatov a iných zázračných výtvorov techniky. Najznámejším miestom pre takéto predstavenia bolo Kapelle priamo v Spring Gardens, nachádzajúcich sa na dnešnom Trafalgar Square. Majiteľom bol James Cox, výrobca automatov a drahých hračiek, ktorý tu v roku 1772 zriadil múzeum mechanických hračiek – malo v zbierke aj luxusné diela, napr. drahokamami osadené slony a rôzne mechanické tigre, bažanty a labute.

Na jeseň 1783 prichádza Kempelen s Turkom do Londýna, automat vystavuje v Savile Row č. 8.

Veľkému záujmu verejnosti pomohlo účinnou reklamou aj uverejnenie ďalšej knihy, ktorú napísal Kempelenov priateľ Windisch. Po už spomínanej knihe z roku 1773 nasledovalo jej rozšírené vydanie v roku 1780 a najnovšia kniha - vydaná v roku 1783 v Bazileji, mala názov “Briefe über dem Schachspieler des Herrn von Kempelen” (Kniha o hráčovi pána von Kempelena). Skoro na to vyšla vo francúzskom preklade a v angličtine s názvom „Inaminate Reason“ (Neživý rozum). Kniha bola napísaná ako séria listov neznámemu priateľovi, pričom popisuje nielen vonkajší vzhľad a činnosť automatu, ale aj jeho podrobnú históriu a životopis Kempelena.

Po jeden a pol roku strávenom v zahraničí sa Turek vracal domov cez Nemecko, so zastávkami v Karlsruhe, Frankfurte, Gothe a Lipsku - kam dorazil v septembri 1784. Na Lipskom Michalskom trhu videli automat aj dvaja významní vedci: Carl Friedrich Hindenburg[19] - nemecký matematik a profesor filozofie a fyziky na univerzite v Lipsku a Johann Jacob Ebert - profesor matematiky na univerzite vo Wittenbergu.

Obaja automat, nezávisle na sebe, opísali. Uvádzali, že Turka predvádzal Kempelen a aj jeho komorník Anthon. Kempelen natoľko dôveroval schopnostiam svojho komorníka, že mu niekedy pri produkciách prenechal ovládanie automatu, zatiaľ čo on zaujal miesto v publiku. Táto okolnosť ohromila obzvlášť tých, ktorí pripúšťali, že Kempelen riadi automat z malej vzdialenosti (dnes by sme to nazvali, že disponuje diaľkovým ovládaním).

Prezentácia Turka v Lipsku bola veľkým úspechom. Ebert opísal automat a hovoriaci stroj[20], ktorý Kempelen tiež predviedol, ako dve najpozoruhodnejšie kuriozity tohoročného Michalského trhu. Ebert si všimol, že Turek bol silný hráč a v Lipsku prehral iba dve partie. Možnosť, že v skrinke je skrytý človek, vylučoval. Keďže automat nebol počas produkcie v blízkosti steny alebo závesu, nedokázal si predstaviť, že by bol riadený inou osobou ako Kempelenom alebo Anthonom. Došiel k záveru, že mechanizmus vo vnútri samotného Turka síce vykonáva jednotlivé ťahy prostredníctvom jeho ľavej ruky, avšak stratégia hry je určovaná človekom[21].

Po príchode do Viedne zostal Turek na zámku Schönbrunn, kde od roku 1785 takmer 20 rokov na neho sadal prach. Existujú však písomné svedectvá o niekoľkých produkciách počas tohto obdobia.

Po smrti Jozefa II. v roku 1790 slúžil Kempelen ďalej jeho nástupcovi Leopoldovi II. a následne Františkovi II., ktorý nastúpil na trón v roku 1792. V roku 1798 sa stiahol do súkromia. Posledné roky svojho života strávil vo Viedni, kde sa stal jeho dom obľúbeným miestom pre stretnutia vedcov, umelcov a intelektuálov. V roku 1801 ponúkol gróf Cobenzl, ktorého pred mnohými rokmi Turek porazil, Kempelenovi vedúcu pozíciu vo Viedenskej akadémii umení, ale ten to s poukázaním na svoj zdravotný stav odmietol[22].

Kempelen zomrel vo Viedni 26. marca 1804. Šachový automat po smrti jeho tvorcu zdedil jeho syn Karl von Kempelen, ktorý bol koncipientom dvornej komory. V tlači sa písalo, že dedič “zázračnú mechanickú hračku” príležitostne predá. A aj sa tak stalo.

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Úvod

Šachový automat Wolfganga von Kempelena

Rozhovor s Jozefom Soršákom

Majstrovstvá Slovenska

Čriepky zo žilinského šachu

Aktuálne šachové dianie

Záver