Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2011 by Nora Roberts

Translation © Hana Černá 2014

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE NEXT ALWAYS

přeložila Hana Černá

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-765-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-766-4 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnuji nejlepšímu šéfovi v životě Johnu Reesovi

a kolektivu hostince Inn Boonsboro

OBSAH

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA JEDNA

SILNÉ ZDI Z KAMENE, vydolovaného z okolních kopců, už přes dvě století vypovídaly o lidské touze zanechat po sobě hmatatelný výsledek tvůrčího usilování.

V běhu času spojil člověk kámen s cihlou, dřevem a sklem, zvětšil a zpevnil stavbu, aby splnila jeho potřebu, vyhověla dobovému stylu a osobním vrtochům. Dům na křižovatce se stal němým svědkem proměny starobylé osady v město. Přibývalo stavení, prašnou cestu vystřídala asfaltová silnice a místo drnčení koňských povozů se ozýval hluk automobilových motorů. Čas ubíhal v nepřetržitých a stále častějších proměnách, jen masivní kamenné zdi tu stály jako strnulé memento zašlých časů. Ve svém chladném majestátu vzdoroval dům válkám, do útrob pronikal křik raněných, modlitby zoufalých. Zažil krveprolití, pláč, radost i zlobu, zrození i smrt, zlé i dobré časy. Střídali se majitelé i využití.

A neúprosně hlodal zub času. Jak utíkala léta, elegantní dřevěné verandy se zbortily, okenní tabule popraskaly, opadávala omítka.

Když řidiči zastavili na křižovatce na červenou, možná zvedli hlavu k tmavým otvorům oken, z nichž vylétlo hejno vyplašených holubů. Jak asi ten dům vypadal ve své dávné kráse?

Beckett to věděl.

Stál na protějším rohu náměstí, palce zastrčené v kapsách džín. Nepřešel Hlavní třídu, postával na místě, jako by na něco čekal. Modře opalizující stavařská plachta splývala od střechy domu po přední části až na chodník. V zimě sloužila dělníkům jako ochrana před nepřízní počasí, v létě aspoň zčásti zachytila polední žár – a odrazovala zvědavce.

Beckett však věděl, jak to za ní vypadá a co se zanedlouho představí světu. Je koneckonců hlavním architektem rekonstrukce – on, jeho dva bratři a matka. Na projektu však figuruje pouze jeho jméno. Je projektantem a spolumajitelem rodinné dodavatelské firmy Montgomeryových – Montgomery Family Contractors…

Byly tři hodiny po půlnoci.

Beckett přešlápl a pak téměř neslyšně přeběhl silnici, pod lešením obešel budovu a ocitl se v ulici St. Paul. Ve světle pouliční lampy si spokojeně prohlížel vyčištěný kámen a cihlu na zdi. Vypadala stará – vždyť taky je stará, opravil se v duchu. Právě patina staletí přidávala materiálu na půvabu a přitažlivosti. Dnes však poprvé budí dům dojem, že o něj někdo pečuje.

Po udusané, horkem rozpraskané hlíně prošel Beckett kolem zadní části a mezi stavebním nářadím se propletl k prostorám budoucího dvora. K prvnímu a druhému patru se už zvedaly konstrukce nových verand. Na dlouhých drátech se sušily čerstvě natřené repliky dobových sloupků vyrobených na zakázku – přesně podle starých fotografií a zbytků objevených v hromadách suti.

Beckettův nejstarší bratr Ryder jako hlavní dodavatel nechal připravit dřevěná zábradlí a sloupky k instalaci. Owen, prostřední z bratrů Montgomeryových, hlídal časový harmonogram stavebních prací, současně vedl účetnictví firmy a zásoboval Becketta informacemi o každém zatlučeném hřebíku – i kdyby o to Beckett nestál.

Ale v tomhle případě mi na projektu neobyčejně záleží, pomyslel si Beckett a přitom lovil z kapsy klíče. Potřebuju být informován. Vlastně celá rodina se stala doslova posedlá obnovou tohohle starého hostince, projekt se pro nás stal srdeční záležitosti, dostal se nám pod kůži…

Odemkl provizorní dveře do chodby a rozsvítil pracovní světlo zavěšené u stropu. Na betonové podlaze se povalovalo zednické nářadí, kusy plachet a pytle s materiálem. Zdi byly opatřeny hrubou omítkou. Ve vzduchu se mísila vůně dřeva, betonu a smažených cibulek, které si někdo nejspíš objednal k obědu.

Ráno provede zevrubnou inspekci přízemí a druhého patra, teď to nemá smysl. Nechápal, proč sem vlastně zašel zrovna uprostřed noci. Všude nepořádek, a navíc je k smrti utahaný. Ale něco ho sem nezadržitelně táhlo…

Ta barabizna mě prostě dostala, pokrčil odevzdaně rameny. Prošel širokým klenutým průchodem s odkrytým původním kamenným zdivem. Pak rozsvítil kapesní svítilnu a vydal se do přední části domu, ke schodišti do prvního patra. Bušení kladiv, hučení pily, rádio a lidské hlasy dávno utichly, a přesto jako by zde mezi stíny nevládl noční klid. Ve vzduchu cosi vibrovalo. Na krku ucítil lehounké zašimrání, jako by se ho dotklo neviditelné pírko. Neodolatelná atmosféra…

Kužel světla přejel po stěnách místnosti. Owenovy informace byly, jako ostatně vždycky, naprosto přesné. Ry se svým týmem dokončil izolaci celého patra. Beckettovy ostře řezané rysy tváře změkly ve spokojeném úsměvu a v modrých očích mu zajiskřilo.

„Pokračují dobře,“ prohodil do ticha hlasem unaveným z nevyspání. Vykročil za kuželem světla. Vysoká postava s nohama dlouhýma po otci a kaštanovými vlnitými vlasy po matce se sebejistě pohybovala po staveništi.

Jestli se tu budu ještě chvíli motat, rozední se dřív, než se dostanu do postele, připomněl si a vydal se do druhého patra.

„Tak tohle potřebuju vidět.“ Zapomněl na únavu a spokojeně přejel prstem po hladkém spoji dvou čerstvě zavěšených sádrokartonových přepážek. Spoje přelepené tenkou páskou byly dokonale začištěné a přebroušené. Světelný kužel pak sledoval směr drážek vysekaných pro elektroinstalaci.

Poté Beckett zamířil do bytu provozního budoucího hostince a hotýlku, aby zkontroloval přípravu pro instalatérské rozvody v kuchyni a koupelně. Při zevrubném zkoumání příčky, oddělující velkoryse řešenou koupelnu od ložnice, uznale pokyvoval hlavou. „Jsi opravdový génius, Becku. Ale teď už, prokristapána, jdi spát.“

Otupělý únavou se znovu rozhlédl a poté konečně zamířil ke schodišti.

Zaslechl to ve druhém patře… Zvláštní, tichounké ženské pobrukování. Zvuk se přiblížil a s ním ta vůně… Sladká, sytá, divoká vůně zimolezu v plném létě.

Útroby se mu lehce rozechvěly, ale ruka, v níž držel svítilnu, se nezachvěla. Kužel světla směřoval dolů do chodby s nedokončenými pokoji pro hosty. To už se vůně i zvuk rozplynuly do ztracena.

Beckett zakroutil hlavou. „Vím, že jsi tady, už nějaký čas to vím,“ promluvil a vlastní hlas se k němu vrátil v roztříštěné ozvěně. „Myslím, že jsme tě sem přilákali... A promiň, že tě vyrušujeme… Ale ta práce se musí udělat.“

Počkal pár minut. Představoval si, že někdo nebo něco sídlí v těchto místech, pozoruje a čeká…

„Dáváme ti to nejlepší,“ dodal. „A musíš uznat, že jsme bez nadsázky mistři.“

Když sešel do přízemí, pracovní světlo zhaslo. Znovu stiskl vypínač, pak pokrčil rameny a zase ho vypnul. Není to poprvé, co se jim neviditelný nájemník plete do řemesla.

„Dobrou noc,“ zavolal do tmy, vyšel z budovy a zamkl za sebou.

Nečekal na křižovatce na zelenou a přešel do protějšího rohu náměstí k pizzerii Vesta, nad níž bydlel a kde měl svou kancelář. Po svažujícím se chodníku sešel k parkovišti za domem a vytáhl z malého náklaďáku cestovní tašku. Jestli mu ráno někdo zavolá před osmou, bude vraždit. Odemkl vchod k příkrému zadnímu schodišti, prošel kolem restaurace a vyběhl nahoru k bytu. Ani se neobtěžoval rozsvítit, stačilo mu světlo pouličních lamp. Shodil ze sebe šaty a padl na postel. Ještě si vzpomněl na zimolez a pak se propadl do hlubokého bezesného spánku.

PĚT MINUT PŘED SEDMOU probudil Becketta protivný zvuk mobilního telefonu v kapse džín.

„Který kretén?“ zavrčel do polštáře, vymotal se z přikrývky a rozespale šátral po telefonu. Odfrkl, když místo něho vylovil peněženku, a hodil ji na zem. „Krucinál, proč otravuješ tak brzy?“ zaječel, když konečně přijal bratrův hovor.

„Přeju ti krásné dobré ráno,“ ozval se Owen. „Jdu k tobě s kafem a koblihama. V bufetu Sheetz mají na ranní směně novou prodavačku. Je to kus, brácho,“ hlaholil do telefonu bez ohledu na Beckettovu náladu.

„Já tě snad vezmu něčím přes palici!“

„Pak se ale připravíš o koblihy a kafe. Ry by u tebe měl zaklepat každou chvíli. Máme přece ranní brífink, ne?“

„Jo, ale v deset.“

„Copak nečteš zprávy?“

„A který jako myslíš? Byl jsem pryč dva dny a za tu dobu jsi mi poslal milion pitomejch esemesek.“

„A nevšiml sis, že jsem změnil čas schůzky na sedm patnáct? Tak si laskavě natáhni kalhoty!“ Owen se zachechtal a vypnul hovor.

„Hergot…“ Beckett vyskočil z postele, dal si krátkou sprchu a spěšně na sebe naházel šaty.

Noční mračna držela v ulicích včerejší vedro, takže si po pár krocích připadal, jako by oblečený plaval v teplé řece. K uším mu dolehlo hvízdání pil, bušení nastřelovací pistole a do všeho toho stavebního ruchu se mísily tóny jakéhosi populárního songu z rádia.

Obešel roh budovy zrovna v okamžiku, kdy Owenova dodávka vjížděla na nádvoří, kde obvykle parkovali. Auto svítilo čistotou a stejně tak se blyštěly i bedny s nářadím na korbě. Owen vystoupil. Měl na sobě džíny, bílé tričko a v pouzdře na opasku mobilní telefon, který Beckettovi nedopřál klidně dospat. Dokonce se oholil a ulízl si vlasy, pomyslel si Beckett s frajerským opovržením.

Owen věnoval bratrovi široký úsměv a Beckett by se vsadil, že v očích za tmavými brýlemi to šibalsky jiskří.

„Dej mi to zatracené kafe.“

Owen vytáhl z otvoru na podnose vysoký kelímek označený „B“.

„Dostal jsem se do postele až kolem třetí,“ prohodil Beckett a s chutí polkl pořádný doušek horkého, voňavého životabudiče.

„Proč tak pozdě?“

„Z Richmondu jsem vyjel kolem desáté a na pětadevadesáté jsem trčel v zácpě. Jen mě, prosím tě, nepoučuj, že jsem si měl před odjezdem poslechnout dopravní zpravodajství. A podej mi koblihu.“

Owen otevřel ohromnou krabici, z níž se linula vůně těsta, cukru a másla. Beckett popadl první kousek a polovinu zhltl na jedno kousnutí. Obří sousto pak důkladně spláchl horkou kávou.

„Latě vypadají hodně dobře,“ poznamenal Owen jakoby mimochodem. „Práce s natíráním se vyplatila, taky cena byla slušná.“ Kývl hlavou k vozu parkujícímu vedle jeho dodávky. „Ve druhém patře zavěsili sádrokarton, dneska nahodí druhou vrstvu omítky. Pokrývačům došly měděné plechy, takže naberou lehký skluz. Zatím dělají s břidlicí.“

„Slyším,“ řekl Beckett. Pronikavý zvuk pil mu rval uši.

Owen pokračoval ve výčtu prací ještě cestou ke dveřím do chodby. Beckett se už cítil líp, káva ho patřičně vzpružila.

Každým krokem do nitra domu nabíral hluk pracovních nástrojů na intenzitě, ale mozku povzbuzenému kofeinem už zněl jako rajská hudba. Beckett se pozdravil s dvojicí mužů dokončujících izolaci, pak následoval Owena přes boční arkýřový vstup do budoucí prádelny. Teď místnost sloužila jako provizorní kancelář.

Ryder stál zamračeně nad výkresy rozprostřenými na několika prknech podepřených dvěma kozami na řezání dřeva. U nohou mu spokojeně chrápal jeho oddaný společník Dumbass.

Jakmile psí nozdry zachytily vůni koblih, otevřel chlupáč oči a začal nadšeně klepat ocasem o zem. Beckett mu hodil kousek a šikovný Dumbass ulovil sousto rovnou ve vzduchu. V donášení míčků nebo klacků neviděl smysl, raději si tříbil dovednost polapit co nejrychleji potravu jakéhokoli druhu.

„Jestli po mně budeš chtít další změny, zardousím místo Owena tebe,“ varoval Beckett bratra. Ten jen cosi zabrblal a natáhl ruku pro kelímek s kávou.

„Potřebujeme posunout tenhle panel, a tím získáme ve druhém patře víc místa pro úklidovou místnost.“

Beckett se zakousl do další koblihy a poslouchal seznam změn, které ze sebe Ryder sypal jednu za druhou. Drobné kosmetické úpravy – a možná k lepšímu – pomyslel si a zamyšleně žvýkal. Ryder byl s rekonstrukcí sžitý nejvíc, ovšem v okamžiku, kdy došel k nutnosti zrušit podhled v jídelně, Beckett ho zarazil.

„Zůstane to přesně jako v projektu, v tomhle fakt neustoupím,“ řekl věcně.

„Není potřeba se držet každého detailu,“ namítl Ryder.

„V případě jídelny ano. Stropní kazeta sedí stylu místnosti.“

„Ty dovedeš otrávit,“ zavrčel Ryder. Nakoukl do krabice s koblihami a uvažoval, kterou si vybrat. Rozhodl se pro skořicovou. Aniž se ohlédl po Dumbassovi, uždibl kousek a vyhodil ho do vzduchu. Ozvalo se lehké klapnutí zubů, jak pes chňapl po lahodném soustu.

„Jak se ti dařilo v Richmondu?“ zeptal se Ryder.

„Až mě příště napadne navrhnout krytou palubu kamarádům a pomoct při její konstrukci, nakopni mě.“

„S potěšením,“ souhlasil Ryder se širokým úsměvem. Zpod kšiltovky pocákané barvami mu do čela padaly neposlušné pramínky černých vlasů. Udiveně zvedl obočí. „Myslel jsem, že ses na to dal kvůli Dreweově ségře. Chtěls ji sbalit, ne?“

„To až na druhém místě,“ zamumlal Beckett.

„A jak se to vyvíjí?“

„Před pár týdny si někoho nabrnkla. Nikdo se neobtěžoval mi říct něco bližšího. Od té doby jsem ji neviděl. Přestěhovali mě do pokoje pro hosty – pod záminkou, aby mě neobtěžovali večerními hádkami, když Drew ženu obviňuje, že mu udělala ze života peklo.“ Beckett dopil kávu. „Druhé patro vypadá moc dobře,“ podotkl.

„No, jsi zpátky, a tak mi můžeš pomoct s vestavěnými regály v knihovně,“ navrhl Owen.

„Mám sice pár věcí, co chci fofrem dodělat, ale odpoledne bych se snad zastavil, brácho. Co říkáš? Stačí?“

„Jo, stačí,“ přikývl Owen a podal mu jakousi složku. „Máma šmejdila dole u Basta v obchodě s nábytkem a vybrala tam pár parádních kousků. Tady jsou fotky a rozměry. Máš to zakreslit.“

„Kdy chce nakupovat?“

„Zítra se setká s tetou Carolee a vyberou závěsy, záclony a tak… Potřebuje proto vědět, kam se nábytek umístí – a pochopitelně by to ráda věděla co nejdřív… Když sis zrovna ty vzal volno kvůli ženské,“ dodal Owen poťouchle.

„Aby tě hned zas vykopla,“ přisadil si Ry.

„Sklapni,“ zavrčel Beckett a vztekle strčil složku pod paži. „Radši se do toho hned pustím.“

„Nechceš se podívat nahoru?“

„V noci jsem si prošel celé patro.“

„Ve tři ráno?“ podivil se Owen.

„Jo, tak nějak. Zvládli jste to dobře.“

V pootevřených dveřích se objevila hlava jednoho dělníka. „Poslyšte, sádrokartonář se chce na něco zeptat.“

„Hned jsem tam,“ přikývl Ryder. Vytáhl ze svorky v zápisníku ručně napsaný seznam a podal ho Owenovi. „Objednávka materiálu pro přední zádveří.“

„Postarám se o ni. Potřebuješ mě dopoledne?“

„Mám v plánu natřít tak milion latí, instalovat dva kilometry izolace a zastřešit verandu ve druhém patře. Jak to vidíš?“

„Pošlu objednávku a jsem zpátky,“ přikývl bratr.

„Já se taky musím vrhnout do práce… Ale odpoledne přijdu,“ zahučel Beckett a vyrazil ze dveří dřív, než mu strčili do ruky hřebíkovačku.

JAKMILE DORAZIL DOMŮ, zkontroloval vodu v kávovaru, zapnul kávomlýnek a postavil na plotýnku hrníček. Než se káva připravila, prolistoval spěšně poštu, co po dobu jeho nepřítomnosti Owen shromažďoval na úhlednou hromádku. Současně odstranil barevné lístky s nepodstatnými vzkazy, které bratr systematicky lepil na kuchyňský pult. Beckett nevěřícně kroutil hlavou nad daty, kdy přesně byly zalévány kytky. Nežádal Owena ani nikoho jiného z rodiny, aby se zhostil drobných povinností v jeho skromné domácnosti, přesto ho to nepřekvapilo.

Povzdechl si. No jo! Když píchnete pneumatiku… či se potřebujete vypořádat s nukleární katastrofou, s důvěrou se obraťte na Owena!

Letáky a další nesmyslnou poštu hodil rovnou do koše na zrecyklování. Zbytek si i se šálkem kávy odnesl do pracovny.

Měl rád svůj soukromý prostor k bydlení, který si navrhl hned, jak rodina Montgomeryových dům před pár lety koupila. Usadil se ke starému pracovnímu stolu, co ulovil na místním bleším trhu a vlastnoručně zrestauroval, a oknem se dlouze zadíval přes ulici na hostinec zakrytý stavařskou plachtou.

Před časem si pořídil pozemek za městem. Sotva se však pustil do projektování, objevily se jiné povinnosti a osobní záležitosti šly stranou. Vlastně ani nebyl důvod spěchat. V bytě nad bistrem Vesta na Hlavní třídě byl víc než spokojený. Kdykoli dostal při práci hlad, zavolal si pro sendvič nebo si prostě zašel dolů něco sníst a popovídat si. Všude došel pěšky – do banky, k holiči, na teplou snídani nebo karbanátek ke Crawfordům, do knihkupectví i na poštu. Znal své sousedy, obchodníky. Za dobu, co žije v Boonsboro, se dokonale sladil s každodenním rytmem života městečka. Nemá proto jediný důvod spěchat se stěhováním.

Zavadil pohledem o Owenovu složku. Odolal pokušení dát se hned do práce a podívat se, co na něho matka s tetou ušily, a rozhodl se nejdřív úřadovat.

Následující hodinu strávil placením účtů, aktualizováním jiných projektů, odpovídáním na e-maily, které přišly, zatímco byl v Richmondu.

Podíval se na Ryderův pracovní harmonogram. Owen totiž trval na tom, že si ho vzájemně rozešlou, přestože se viděli od rána do večera. A vzhledem k náročnosti projektu považoval Beckett prakticky za zázrak, že se jim daří pracovní harmonogramy víceméně dodržovat.

Nakonec se jeho pohled zastavil na tlustém bílém šanonu s technickou dokumentací pro jednotlivé místnosti – elektrorozvody, topení, voda – vše do nejmenšího detailu, včetně vzoru dlaždic, tvaru vodovodních baterií, nábytku a ostatních doplňků tak, jak už byly vybrány a odsouhlaseny.

Než rekonstrukci dokončí, šanon ještě ztloustne. Raději se tedy hned podívá, co matka vybrala.

Otevřel složku a rozložil po stole fotky s přesnými rozměry. Na každou matka poznačila zkratku pokoje, do kterého hodlá vybraný kousek nábytku umístit.

Tak tedy… J&R v prvním poschodí, jeden ze dvou pokojů s vlastním vchodem a krbem v zadní části hotýlku… J&R – zkratka pro Jane & Rochester…

Matka totiž přišla se zajímavým nápadem dát každému pokoji jméno po mileneckých párech z románů se šťastným koncem, a povedlo se jí najít dost takových dvojic. Jenom apartmá v podkroví se rozhodla pojmenovat Penthouse.

Beckett pozorně prostudoval fotku postele s baldachýnem a usoudil, že by se klidně hodila i na Thornfield Hall – tedy románové sídlo pana Rochestra. Kanape oblých tvarů, co najde své místo u nohou postele, pominul letmým uchechtnutím.

Matka vybrala i komodu, ale jako variantu zvolila sekretář se zásuvkami, což Beckettovi připadlo jako zajímavější řešení.

Jak vidno, rozhodla se i pro postel do pokoje se jménem Westley&Buttercup – druhé apartmá v zadní části budovy. To je ono! naškrábala nadšeně v rohu listu.

Beckett prohlédl i další přílohy. Matka nezahálela, pomyslel si a vrátil se k počítači.

Následující dvě hodiny strávil v programu CAD a umísťoval nábytek do jednotlivých místností. Čas od času otevřel složky s technickými údaji, aby si připomněl umístění koupelen, rozvody elektřiny a kabeláž pro televizní přijímače v ložnicích.

Když byl s výsledkem spokojený, odeslal po jedné kopii matce a bratrům, a přidal poznámku, že ještě nechává místo pro konferenční stolky a nějakou tu židli nebo křesílko.

Cítil, že potřebuje pauzu a taky dostal chuť na dobrou kávu – nejlíp ledové kapučíno v knihkupectví na konci ulice. Aspoň si protáhne nohy krátkou procházkou. Skutečnost, že si může kapučíno udělat ve vlastním kávovaru a v mrazáku má dost ledu, jaksi opomenul. Taky se skočil do koupelny oholit – v tom vedru není příjemné chodit se strništěm.

Vyšel z domu a vydal se po Hlavní. Zastavil se před salonem krásy a prohodil pár slov s holičem Dickem, který v pauze postával před vchodem.

„Jak jde dílo?“ zajímalo Dicka.

„Věšíme sádrokartonové příčky,“ odpověděl Beckett.

„Jo, pomáhal jsem jim s vykládkou,“ přikývl holič.

„To tě musím připsat na výplatní listinu,“ zažertoval Beckett.

Dick se zakřenil a kývl bradou k budově pod plachtou. „Jsem rád, že hostinci vracíte starou slávu.“

„Já taky. Tak ahoj. Ještě se dneska uvidíme,“ rozloučil se Beckett a vyběhl po několika schůdcích na zastřešenou verandu knihkupectví. Když vešel, zvonky na dveřích obchůdku zacinkaly. Zvednutím ruky pozdravil Laurii, která právě zapisovala objednávku zákazníka. Zatímco čekal, prohlížel si nejprodávanější tituly a novinky. Sáhl po posledním díle svého oblíbeného Johna Sandforda a s knihou pod paží pokračoval v prohlídce.

Jednotlivé místnosti byly propojené, zákazníci mohli pohodlně procházet širokými uličkami a v klidu vybírat. Na regálech byly vystavené pohlednice, upomínkové drobnosti a pár věcí od místních umělců, ovšem většinu inventáře tvořily knihy – na stolech, v bednách, na regálech. Barevné hřbety přímo vybízely, aby po nich návštěvník sáhl a zalistoval v nich.

Příkré točité schodiště vedlo do skladu a kanceláře v prvním patře.

Další dům pamatující válku, historické proměny v časech bídy i blahobytu. Díky teplým barvám v interiéru a starým dřevěným podlahám si naštěstí zachoval patinu městského domu.

Beckett zde cítil vůni knih a žen, což bylo pochopitelné, protože zde pracoval pouze dámský personál na plný nebo částečný úvazek.

Do oka mu padl poslední titul Waltera Mosleyho, a tak si ho hned přibral. Pak prošel kolem schodiště do zadní části obchodu. Z patra k němu dolehl dívčí hlas volající matku.

Clare má přece chlapce, napadlo ho. Možná tu dnes ani není nebo přijde do práce později. A navíc – on si sem zašel na kávu a ne na návštěvu Clare Murphyové… vlastně Clare Brewsterové.

Deset let se jmenovala Clare Brewsterová, takže si na její dívčí příjmení zvykl.

Clare Murphyová-Brewsterová, opakoval si v duchu. Matka tří synů, majitelka knihkupectví. Spolužačka, co se vrátila domů poté, kdy se vinou iráckého ostřelovače stala vdovou.

Kdepak, nepřišel na návštěvu. Pokud se Clare náhodou objeví, prohodí s ní pár slov… ale nic víc. Nevidí smysl v zájmu o vdovu po spolužákovi, kterého měl rád… a kterému záviděl.

„Promiň, že jsem tě nechala čekat, Becku. Jak se máš?“

„Cože?“ škubl sebou Beckett, vytržený z myšlenek. Zvonky na dveřích zacinkaly za odcházejícími zákazníky. „Ach tak… Docela fajn. Vybral jsem si něco na čtení.“

„Myslela jsem si to,“ usmála se Laurie.

„Mám naději, že k nim dostanu ledové kapučíno?“ zažertoval.

„Jasně. V tomhle parnu bez ledu ani ránu. Velké?“ kývla Laurie k řadám připravených kelímků.

„Jistě. Velké…“

„Tak jak pokračujete s hostincem?“ vyzvídala.

„Celkem slušně.“ Beckett přešel k pultu, zatímco Laurie zapnula kávovar a chystala kelímek. Šikovná holka, pomyslel si. Pracuje pro Clare od otevření knihkupectví a k tomu ještě studuje. Už pět… šest let? Vážně tak dlouho?

„Lidé se vyptávají, člověk poslouchá jen kdy, kdy?“ otočila se k němu Laurie. „Hlavně se nemůžeme dočkat, až konečně shodíte plachty a my uvidíme dílo na vlastní oči.“

„Jen pěkně vydržte do slavnostního odhalení,“ pronesl Beckett významně.

„To zatím puknu zvědavostí.“

Při řeči a v hučení kávovaru ji Beckett neslyšel přijít, ale cítil její přítomnost. Zvedl hlavu. S rukou na zábradlí scházela po vrzajícím schodišti.

Panebože! lekl se, když mu srdce poskočilo radostí. Na druhé straně si pořád ještě živě pamatuje, jak se mu už v šestnácti rozbušilo, kdykoli ji zahlédl.

„Ahoj, Becku. Však se mi zdálo, že tě tady slyším,“ pozdravila Clare s úsměvem.

Zatajil dech, srdce se mu na okamžik zastavilo.

Koniec ukážky