Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Jan A. Novák, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan A. Novák, 2015

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-762-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-763-3 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obsah

1 Místo úvodu: bohové a démoni temnot

2 Hledání dřímajícího vulkánu

3 Podzemní moře pod Slaným

4 Magický trojúhelník

5 Řeky bez hladin

6 Doktor Wankel a jeskyně kostlivců

7 Bezedná propast a jeskyně smrti

8 Krajina podzemních svatyň

9 Místo epilogu: Ztracené poklady

Malý slovník podzemní hantýrky

Literatura

1

Místo úvodu: bohové a démoni temnot

Mohlo by se zdát, že v malé zemi uprostřed hustě obydlené Evropy už dávno není co objevovat. Ale pravý opak je pravdou: tajemné neznámo může být jenom pár metrů od místa, kde se právě nacházíte. Přesněji řečeno pod ním.

Ano, je to podzemí.

Právě u nás je podzemní svět neobyčejně bohatý, protože naše země má mimořádně pestrou geologickou i historickou minulost. V podzemí planuly vulkanické ohně, prodíraly se jím proudy žhavého magmatu a dodnes z něj leckde tryskají horké prameny nebo jedovaté plyny. Hlubinami skal tečou ponorné řeky a některé z takto vzniklých dutin představují unikáty světového významu. V jeskyních nacházeli útočiště bizarní dávno vyhynulí tvorové a své démony i bohy tu uctívali pravěcí lidé, aby po sobě zanechali artefakty, nad nimiž se rodí ty nejfantastičtější hypotézy. Ostatně právě s podzemím se dodnes pojí nejvíc příběhů o setkání se strašidly, duchy a jinými nadpřirozenými úkazy. Podzemím se za zlatem a stříbrem prokopávali středověcí havíři a ve stejné době budovali také labyrinty chodeb jako útočiště nebo únikové cesty pro zlé časy. Pod povrch země se samozřejmě odjakživa ukrývaly poklady a většina jich tam nejspíš dodnes odpočívá. Zvláštní náklonnost k budování podzemních děl měly totalitní režimy 20. století, po nichž zůstaly tajné továrny, zakopané archivy, protijaderné kryty pro vyvolené atd.

Podzemí, to je neznámo, tma a nebezpečí, ale také výzva s magickou přitažlivostí. Tam dole se ještě dá vkročit na místa, na nichž dosud nestanula lidská noha, objevit skryté věci mimořádného významu nebo najít poklad. Mnohem snadněji se tam ale dá zemřít. Je to nejspíš jedno z posledních nefalšovaných a nikým nezaranžovaných dobrodružství poznání, které je možné u nás zažít, aniž bychom opustili prostor vymezený hranicemi státu.

Právě proto se tam dolů opakovaně vydávají lidé, kteří kouzlu podzemí podlehli a píší stále nové kapitoly pohnuté historie temnot.

Lidožrouti a jiní úchylové

Většina lidí tak nějak samozřejmě předpokládá, že nejstarší historie lidstva se odehrávala v jeskyních, jak o tom ostatně svědčí i obecně používaný termín „jeskynní lidé“. Právě ze skalních dutin přece pocházejí nejstarší kosti příslušníků našeho druhu, stejně jako jejich kamenné nástroje, zbytky ohnišť i kresby na stěnách. Vypadá také logicky, že jeskyně se nabízela jako nejpřirozenější útulek v časech před vynálezem umělých staveb.

Jenže ten, kdo poznal podzemí důvěrněji, o tom nejspíš brzy začne pochybovat. Především není pravda, že nejstarší stopy existence lidského rodu pocházejí z jeskyň – ty opravdu hodně staré byly objeveny ve východní Africe, a nic nenasvědčuje tomu, že by tamní hominidé nějak tíhli k podzemí. Z jeskyň jsou známé až ostatky dvou ras našeho druhu: neandertálců a naší. A i v tomto případě možná jen proto, že v jeskyních byly lepší podmínky pro jejich uchování.

Různé obrazové rekonstrukce života našich dávných předků nejčastěji znázorňují rodinu zarostlých hippies okolo ohně uvnitř jeskyně. Jenže právě ten oheň představuje první a největší problém: rozhodně nezkoušejte napodobovat moderní představy o pralidech tím, že si ho rozděláte v jeskyni! Pokusy zkušených jeskyňářů a vědců o zapálení malého ohýnku i ve velkých prostorách spolehlivě vedly k tomu, že experimentátoři museli podzemí urychleně opustit nejpozději za půl hodiny – a nemohli se vrátit dříve než po desítkách hodin. Podzemní dutina bez vhodného otvoru ve stropě se brzy zaplní kouřovými plyny, které nejenže štípou v očích a pálí v krku, ale hlavně jsou smrtelně jedovaté – tím spíš, že se drží u země. Plameny ostatně rychle odčerpají kyslík a oheň po kratším skomírání zhasne. Možná právě tak vznikaly příběhy o neviditelných démonech vystupujících z hlubin země a rdousících lidi ve spánku. A bez ohně je v jeskyních zima, vlhko a tma, nehledě na to, že netopýři mohou být přenašeči nebezpečných parazitů a chorob.

Ve skutečnosti pravěcí lidé mnohem raději žili pod otevřenými skalními výklenky (tzv. abri) nebo v rozlehlých a vysokých předsíních jeskyň, někdy ještě vylepšených venkovními přístřešky. Hlouběji do podzemí se nejspíš uchylovali, jen když to venku z nějakého důvodu už nebylo k vydržení – od extrémních výkyvů počasí přes řádění nepřátel až po klimatické změny. Nebo za speciálními účely, jedním z nichž mohlo být provozování náboženských obřadů a zasvěcovacích rituálů, pro něž jsou jeskyně jako stvořené.

O co přesně při nich šlo, se můžeme dohadovat jen z archeologických nálezů – a ty naznačují, že často neměly daleko k hororu. Zpřelámané nebo ohryzané lidské kosti z některých jeskyň jsou víc než výmluvné. Dnes se má za to, že drastické pohřební rituály sloužily především k pacifikaci ducha mrtvého – zhanobení tělesných ostatků mělo nebožtíkovi zabránit, aby se ještě i po smrti pletl do světa živých, konzumace mrtvoly pak zajistila, aby jeho životní síla přešla na dotyčného labužníka. Mohlo jít o zajatce nebo provinilce, často ale byli nadpřirozeným silám obětováni i lidé z vlastní tlupy.

Rituálním účelům tohoto pochmurného využití jeskyň napovídají také další okolnosti archeologických nálezů v jeskyních, jak ještě uvidíme v konkrétních případech. Nemělo by ani překvapit, že taková místa jsou dodnes spojená se strašidelnými pověstmi a citlivější osoby se tam necítí ve své kůži. Víc už ale překvapuje, že paranormální jevy často byly na těchto lokalitách popsány dlouho před tím, než k archeologickým nálezům došlo. Ukázkovým příkladem je jeskyně Býčí skála v Moravském krasu. V té se měly podle místního folklóru po nocích odehrávat reje kostlivců – a tito kostlivci tam později opravdu byli nalezeni v pozicích, které se dodnes nepodařilo uspokojivě vysvětlit.

„Jeskyně mi připomíná Mithrase, který u vchodu usmrcuje býka. Připomíná mně labyrint na Krétě, Dionýsa, třikrát kolem jeskyně kroužícího kovového býka, vzpomínám na všechny ty oběti, na oběti býků, službu Mollochovu u Féničanů a Hebrejců, na příšerný kult druidů, na slavnosti a tance Svantovítovy a na celý onen hrůzný kultus, který se štítil světla denního a jen v temných místnostech prováděl svoje rejdy,“ napsal významný moravský jeskyňář a archeolog 19. století Jindřich Wankel. Jeho slova odrážejí romantické představy té doby o dávné minulosti, podle nichž bylo podzemí v tradicích křesťanského světa spojováno především s temnými silami, světem mrtvých a peklem.

Dnešní satanisté a vyznavači dalších pochybných kultů si myslí totéž, a proto sluje, katakomby a staré hroby s oblibou vyhledávají stále. V Českém krasu existuje jeskyně Na Chlumu (dnes již spolehlivě uzavřená), jejíž jedna chodba končí v jakési přírodní kapli. Pokud podzemní temnoty nepatří k vašim oblíbeným místům a světlo, kterým disponujete, není z nejsilnějších, čeká vás tu zajímavý zážitek. Když se konečně prosoukáte úzkou bahnitou skulinou, otevře se před vámi pohled do nevelké síňky s jakýmsi pahorkem uprostřed. Z něj na všechny strany trčí hliněné plastiky čertů, lebek, křížů a dalších ponurých atributů záhrobí. Pitoreskní obličeje se šklebí i ze skalních stěn kolem, přičemž se nelze ubránit pocitu, že se na výtvarném rukopise v nejednom případě podepsaly drogy. A že se některý ze zfetovaných umělců co chvíli vynoří z temnoty, kam nedosáhne vaše baterka. O lokalitě koluje pověst, že se tu za komunistického režimu scházeli satanisté a papalášům to vadilo. Proto bylo nařízeno vchod do vstupního dómu odstřelit, což se ovšem povedlo jen částečně. Zřejmě to ale není pravda, zával pod jedním z vchodů nejspíš vznikl už při těžbě ve zdejším lomu ještě před objevem jeskyň nebo cestu do nich otevřel. Nicméně překlenout tento vstup betonovou kopulí, která je tu k vidění dodnes, muselo stát velké úsilí i nemalé prostředky, které byly oficiálně ospravedlněny obavami o zdejší netopýry.

Ve skutečnosti je spojení podzemí s mrtvolami, peklem a nečistými silami vůbec věc poměrně nová, zatímco starší civilizace vnímaly úlohu světa temnot mnohem komplexněji. A je to věc, která zdaleka neskončila s příchodem moderní doby.

Od Matky Země k černým madonám

Podzemí opravdu bylo místo, kde bloudily stíny zemřelých, ale země byla současně i dárkyní života, dávala sílu rostlinám a stromům. Nám to může připadat jako nepřekonatelný protiklad života a smrti, ale to, co my vnímáme jako protipóly, cítil dávný člověk jako harmonickou jednotu. Co zemřelo, zase se vrátí, mrtvý splyne se zemí, aby dal sílu rostlinám a stromům vyrážejícím na světlo a tím i všemu ostatnímu životu. Odtud už nebylo daleko k představě o koloběhu duší. Keltové například věřili v podzemní svět Awn, kde duše mrtvých očekávají své znovuzrození. A podobně tomu bylo i u jiných kultur.

Nekonečný cyklus umírání a rození našel výraz i v tom, že božstva podzemní říše mrtvých měla s božstvy života velmi blízký vztah. Příkladem takové jednoty je antická vládkyně ponurého podsvětí Persefona, která byla dcerou bohyně úrody Demeter a vládce bohů Dia. Starořecká eleusinská mystéria byla uctěním Demeter i Persefony současně, přičemž součástí svatyně v Eleusině byl vchod do podsvětní říše mrtvých. V čem přesně obřady spočívaly, není moc jasné, protože jejich tajemství bylo dodržováno bezvýhradně a za jeho porušení hrozil trest smrti. Jisté je jen to, že měly jednu část určenou veřejnosti a druhou nemnoha vyvoleným, kteří byli velmi pečlivě vybíráni a patřili mezi nejvýznamnější osobnosti antického světa. Má se za to, že jejich obsah nějak souvisel s posmrtným životem. Šlo o kult navazující na dnes již ztracené tradice a sahající do velmi dávné minulosti.

Jak dávné?

Některé zahraniční nálezy přímo naznačují, že prvními lidmi postavené chrámy sloužily právě k uctívání ženských božstev symbolizujících plodnost země a že napodobovaly starší podzemní svatyně. Velmi zřetelně je to vidět na megalitické civilizaci pravěké Malty, která jako vůbec první na světě začala budovat monumentální kamenné stavby. V tamním chrámu Tarxien, starém asi pět a půl tisíciletí, je k vidění spodní část sochy stojící ženy, nad jejímiž proporcemi by dnešní zastánci zdravé výživy utrpěli těžký šok – nadváha její živé předlohy se nejspíš pohybovala v řádu metráků. Jinde na Maltě se nalezly i celé sošky stejně obézních žen v nejrůznějších polohách. Existují jen dvě možná vysvětlení: buď měli staří Malťané trochu divný vkus, takže šlo vlastně o jakousi pornografii. Jenže ta se obvykle nevystavuje v chrámech. Nebo je tlustá dáma symbolem žádoucí hojnosti a plodnosti a pak do chrámu samozřejmě patří. Dnes převládá názor, že šlo o výraz kultu bohyně Matky Země.

Jak to ale souvisí s podzemím?

Nedaleko Tarxienu je ještě starší archeologická lokalita Hypogeum. Nejstarší nálezy odtud se datují do doby okolo 4000 let př. n. l., samotný objekt vytesaný do skály hluboko pod povrchem může být ještě starší. Jeho architektonické řešení je přitom podobné jako u mladších nadzemních chrámů. Archeologové tvrdí, že to bylo pohřebiště. K čemu ale mrtví potřebovali studny? Vysvětlení, že šlo o místo kultu, je tedy mnohem pravděpodobnější. A pokud se ve stejných chrámech nahoře uctívala ona dobře vyvinutá paní, pak je docela dobrý důvod si myslet, že v podzemí tomu bylo také tak. Tím spíš, že i tady se našly sošky otylých žen – právě odtud pochází nejslavnější z nich, které se říká Spící dáma. Jinými slovy, že kult plodnosti Matky Země se provozoval nejdřív v podzemí (což má logiku), a teprve později z nějakých důvodů vyšel na povrch. Ale i tam kolem sebe vybudoval kamenné stěny. Velmi pěkně to vidíme na nejstarších křesťanských chrámech – románských kostelech s bytelnými, několik metrů silnými stěnami. Byly to svatyně i útočiště zároveň, nadzemní jeskyně, které (na rozdíl od těch přírodních) mohly být k dispozici kdekoliv, třeba i uprostřed osady, což mělo nepopiratelné výhody. Chrámy všech věků – včetně našich katedrál – jsou vlastně svým způsobem umělé jeskyně.

V této souvislosti si nejde nevšimnout, že zájem o podzemí rostl vždy, když časy začaly být nejisté. Mohutnost a stavební náročnost některých podzemních objektů pravěkých a starověkých kultur dokonce dala vzniknout hypotézám tvrdícím, že šlo o protijaderné kryty, přičemž se autoři odvolávají na zmínky o ničivých zbraních v Bibli a dalších starých spisech a na ruiny prastarých staveb se známkami působení vysokého žáru. Důvody k takovému budovatelskému vzepětí v podzemí však mohly být i jiné (pády kosmických těles, náhlé klimatické změny, vpády nepřátel, společenský neklid atd.). Jisté je jen to, že lidé se na podzemí rozpomínali vždy, když jim nebylo dobře – a stopy toho nacházíme i u nás. Až za tisíce let archeologové (budou-li ještě nějací) najdou v podzemí zbytky nacistických továren nebo pozdějších protijaderných krytů, budou si také myslet, že šlo o svatyně podzemních kultů?

Ani to ale ještě není konec naší cesty proti proudu času za podzemní bohyní. Stejné proporce jako Spící dáma měla i většina paleolitických ženských plastik známých jako venuše. U nás nejpopulárnější Věstonická venuše je stará asi 25 000 let a svou hypertrofovanou ženskostí nezůstává za svými mladšími maltskými kolegyněmi ani trochu pozadu. Venuše podle všeho také symbolizovaly plodnost a bývaly často uctívány v podzemí. Přímé důkazy, že šlo o zpodobnění bohyně Matky Země, samozřejmě nemáme, nepřímé ale ano. Na Kanárských ostrovech se paleolitická kultura dochovala až do jejich objevení Španěly na počátku novověku. Ti tam kromě jiného našli i tlusté kněžky vykrmované do žádoucích proporcí v posvátných jeskyních. Zdá se tedy, že od paleolitických venuší vede klikatá, ale víceméně nepřerušovaná linie až do 15. století našeho letopočtu, kdy byli kanárští domorodci vyhubeni. Je to nejstarší kult na této planetě.

Ale nejen to. Moc korpulentní bohyně z podzemí byla nejspíš tak silná, že se jí navzdory nepřehlédnutelné obezitě podařilo nepozorovaně proklouznout i do křesťanství. A proto tu o ní vlastně mluvíme – stopy jejího ilegálního působení nacházíme i na našem území. Mnozí badatelé totiž věří, že takzvané černé madony (plastiky znázorňující Pannu Marii s nepochopitelně tmavým obličejem) jsou vlastně posledním převtělením bohyně Matky Země. Mají pro to docela pádný důvod, který navíc souvisí s tématem našeho vyprávění: sochy černé madony sice oficiálně zpodobňují z neznámých důvodů nadstandardně opálenou Pannu Marii, nápadně často ale legendy s nimi spojené tvrdí, že byly vykopány ze země a původně střežily prameny vyvěrající v kryptách pod chrámy nebo místa soustředění podzemních energetických toků. Zázračná soška Panny Marie z Nové Paky, o níž ve svém díle mluví Balbín, byla nalezena horníky v dole. V Novém Kníně, kde se ve středověku těžilo zlato, mají obraz černé madony v kostele. Dům černé Panny Marie v Celetné ulici v Praze se má nacházet na místě, kde se prý obzvlášť silně projevují telurické podzemní energie a kde současně mají být podzemní objekty snad vybudované templáři.

Není bez zajímavosti, že jedna z nejslavnějších černých madon Panna Maria Candelarská pochází právě z již zmíněných Kanárských ostrovů, kde se měla objevit velmi záhadným způsobem – samozřejmě v jeskyni. Na konci lávového tunelu u mořského pobřeží v Candelarii stojí jedna z jejích sošek dodnes.

Svůj význam nejspíš má i to, že černá barva je tradičně spojována s kultem země a plodnosti. Církevním otcům by se tohle vysvětlení asi nelíbilo, ale temná tvář madon má stejnou barvu, jaká dominuje čarodějnickým sabatům, které ve skutečnosti nebyly nic jiného než poslední ozvěny dávných rituálů, při nichž byla magicky oplodňována bohyně Matka Země.

Také souvislost soch černých madon s vodou v podzemních kryptách je nápadná. Ústí jeskyně s vyvěrajícím pramenem mezi svahy kopců nebylo pro staré civilizace vchodem do pekla, ale podobenstvím plodného lůna Matky Země. Od této představy se odvíjely mnohé kulty provozované v podzemních svatyních i samotná podoba těchto svatyň. Staré mýty a další souvislosti (včetně těch z naší oblasti) naznačují, že podstatnou složkou těchto rituálů zřejmě bylo blíže nespecifikované oplodnění bohyně země.

Víme také, že křesťané se snažili starší svatyně pokud možno neničit, ale obsadit svým novým kultem. Nejspíš nebude náhodou, že jeskyně sv. Ivana v Českém krasu, jíž jsou dodnes připisovány léčivé i jinak zázračné schopnosti, takové situaci přesně odpovídá: podzemní dutina s pramenem, v níž poustevník svedl boj s ďáblem (rozuměj s pohanským kultem), nad níž stojí křesťanský chrám.

Ale nejen to. Úplně stejná situace byla v kdysi slavném, ale dnes již bohužel zaniklém poutním místě v Prokopském údolí u Prahy – v jeskyni sv. Prokopa. I zde sídlil v podzemí svatý muž, aby řešil problémy s pekelníky. Také jeho obydlím zřejmě protékala podzemní říčka nebo potok. A teď se podržte: tady dokonce nechyběla ani socha černé madony! (K oběma lokalitám se podrobněji vrátíme v dalších částech knihy.)

S tím mohou souviset i takzvané svaté studny, které jsou pod mnoha románskými a raně gotickými kostely. Jde o nevelké podzemní prostory ukrývající pramen vody. U nás je například v Kouřimi pod kostelem sv. Štěpána, kde do ní vede chodba z krypty sv. Kateřiny. Prvotním úkolem svatých studní sice nepochybně bylo poskytovat vodu v časech ohrožení, kdy církevní stavba s mohutnými zdmi sloužila jako pevnost a poslední útočiště věřících. Současně ale měly také kultovní význam. Má se za to, že ho převzaly ještě z předkřesťanských dob, kdy svaté studny sloužily dávným, dnes již zapomenutým kultům, a najdeme je v mnoha starých civilizacích od Mykén až po megalitickou Británii. Podle některých názorů představovaly tyto prostory v podzemních kryptách spojnice mezi světem živých a mrtvých. Další badatelé je interpretují dokonce jako vstupy do jiných dimenzí a energetické body. Nelze vyloučit, že mezi černými madonami a svatými studnami existuje jakási souvislost, která se v průběhu věků ztratila.

Je proto možné, že podzemní bohyně Matka Země je s námi stále, jen v souladu s módními trendy upravila stravovací návyky i tělesné proporce a přestěhovala se z jeskyň do komfortnějšího prostředí kaplí a chrámů. Především ale odvrhla barbarské obřady a plodnosti dala vyšší duchovní náplň. Panna Maria jako matka Boží představuje symbol mateřství, které sice s plodností a hojností bezprostředně souvisí, je ale navíc také plné lásky a porozumění.

Poselství zlatého koně

Vrch Pleš (Plešivec) u Nové Vsi na Novoknínsku vypadá na mnoha místech divně: nápadné prohlubně a vyvýšeniny jsou takzvané pinky – stopy po středověké těžbě zlata. Poblíž zdejšího sanatoria se dodnes zachovalo ústí štoly, která odvodňovala důlní díla. Tedy zdánlivě výsledky prozaické činnosti, jakou kutání v podzemí bezesporu je. Ale pověst, která vypráví, jak bylo ložisko žlutého kovu objeveno, je na první pohled nelogická a zvláštní.

Místní lidé prý často vídali, jak se na nedaleké louce pase zlatý kůň. Přemohla je chtivost, a tak se rozhodli, že ho chytí. Uspořádali na něj hon, zvíře ale ustupovalo k hoře, kde zmizelo ve skalní štěrbině. Nemohlo se protlačit dál, a tak ho jeho pronásledovatelé začali vší silou za ocas táhnout ven. Jenže kůň vyhodil zadními kopyty, ozvalo se zahřmění, zablesklo se a skála dav chtivý zlata zavalila.

Ani to ale zbylé obyvatele neodradilo a začali v těchto místech kopat. Brzy narazili na zlatou žílu – a tady se pověst prolíná se skutečnou historií. Má se za to, že zlato se u Nové Vsi začalo těžit už v 11. nebo 12. století a největšího rozkvětu dolování dosáhlo za časů Karla IV.

Co ale znamená pověst, která jakoby nedávala smysl? Je o to podivnější, že podobné mýty o zlatém koni se s drobnými obměnami objevují i na jiných místech, kde ve středověku probíhala těžba zlata a stříbra, například v okolí Jílového, Příbrami a jinde. Poblíž Nepomuku, kde se od 13. století dolovalo zlato a stříbro, se v kopci s příznačným jménem Štědrý ukrývá stříbrný kůň. Na zlatonosném Neveklovsku má být hlava zlatého koně v Nešetické hoře a ocas v kopci Chlum. Zbytky důlních děl naznačují, že středověcí horníci se o vykopání všeho mezi tím snažili vskutku poctivě. Jenže některý z nich zaklel a zlato se propadlo do takové hloubky, že se za ním už nedostali.

O něčem nejspíš svědčí to, že k podobné nehodě došlo i v samotném Jílovém. Tam je pověst vylepšená poučením, že zlatou kobylu nemá cenu ze země tahat za ocas, ale je lepší jí useknout vyčnívající zadní část těla. Jednou tu prý šli na věc obráceně v naději, že se od hlavy zmocní celého zlatého koně, ale místo toho jim v rukou nezůstalo vůbec nic.

Na dalších lokalitách, s nimiž je bájné zvíře spojováno, sice nevíme o žílách drahých kovů, i tam ale nějak souvisí s podzemím a jeho poklady. To je třeba případ návrší Zlatý kůň v Českém krasu, jehož jméno je ještě podtrženo názvem Koněprusy, které nese blízká obec. A jeskyní Zlatá brána (dnes Aksamitova), která stále představuje velkou speleologickou záhadu. Kolem Hranické propasti, jejíž hloubku se dodnes nepodařilo určit, se zase prohání ohnivý kůň. Všude tam se na stránkách této knihy postupně vypravíme.

Zatím se ale vraťme k záhadnému zlatému lichokopytníkovi. Jak může zvíře milující volné prostory souviset s vlhkým a temným prostředím štol a jeskyň? Nejčastější vysvětlení říká, že jde o alegorii, jakýsi hornický nebo prospektorský zasvěcovací rituál. Hlubinná těžba zlata se u nás začala provozovat až ve středověku (do té doby se pouze rýžovalo) a představovala vysoce odbornou činnost, na niž byli často zváni specialisté z jiných zemí. Ti si – tak jako všichni tehdejší řemeslníci – svá pracovní tajemství žárlivě střežili. Postup ražení šachet a štol se předával jen vybraným lidem cechu, a to ještě v alegoriích, kterým nerozuměl každý.

Nebude zřejmě náhoda, že kůň Šemík, který ve starých českých pověstech zachránil Horymíra, je hrdinou příběhu týkajícího se podzemního bohatství (jistě si vzpomínáte, že Horymír u knížete upadl v nemilost kvůli zničení hornických osad). Ale nejen to – tenhle bájný kůň byl samozřejmě světlý, tedy vlastně zlatý, a prý pocházel z Koněprus. Tedy z lokality s rozsáhlým a dodnes ne zcela prozkoumaným podzemím, o níž už víme, že má s kultem koně cosi společného. Ještě ke všemu se koně jménem Schemig často vyskytují i v německých pověstech, je tedy možné, že celá báje o Horymírovi přišla s německými horníky. Zřejmě to všechno má opět nějaký skrytý význam, hlubší alegorickou rovinu, poselství určené jen zasvěcencům – v tomto případě lidu ovládajícího umění dobývat bohatství podzemí.

Pověsti o zlatém koni snad mají naznačovat, že za žílou drahého kovu je bezpečné jít jen určitým způsobem (odborně, rozvážně, se zajištěnou přízní mocných tohoto i onoho světa), jinak podnik špatně dopadne. Alegorie koně možná také nějak souvisí s metodami, jimiž se zlato hledalo nebo kterými se zlatonosné vrstvy testovaly – i když dnes už si asi nikdo nedovede představit jak.

Může jít také o mýty, které od získávání drahých kovů odstrašovaly konkurenci z řad místního obyvatelstva. Něco takového vidíme už v časech antiky, kdy například Platon o těžbě zlata píše: „… vedou o doly neustálou válku s gryfy, okřídlenými šelmami, kteří je nesmírně žárlivě střeží…“

Takové objasnění nás ale tak docela neuspokojuje, protože pořád ještě nevysvětluje, proč se v havířské legendě objevuje zrovna kůň. Zkusíme tedy nahlédnout víc pod povrch – a objeví se před námi hlubiny, z nichž se může zatočit hlava. Spatříme náznaky souvislostí, které poodkryjí malý kus obrazu ztraceného světa mýtů, který nejsme schopni celý obsáhnout, natož pochopit, z jehož urputného prostupování dávnými civilizacemi ale mrazí.

Ztracené souvislosti

Koně s podzemím spojovali už Keltové, kteří se o zlato také živě zajímali. Na našem území žili přibližně mezi 6. stoletím př. n. l. a počátkem našeho letopočtu. Jejich bohyně Epona měla na starosti koně a jezdce – ale zvláštní logikou, jíž už nejsme schopni porozumět, také podzemní svět. Jejím atributem byl klíč, kterým se daly otevírat skryté vstupy do podzemí a k pokladům ukrytým tam dole. Souvislost se středověkou havířskou zasvěcovací legendou o zlatém koni je zřejmá.

Ale nejen to. Eponiny klíče také dokázaly otevírat podzemní stáje. Významné místo v keltské mytologii hrály Mocnosti Hory (Aes Side), jezdecká vojska spící v hlubinách posvátných kopců. U nás se asi každému na prvním místě vybaví Blaník – jeho vrchní velitel svatý Václav se tedy nejspíš vyvinul z nějakého zasloužilého keltského náčelníka.

Podzemní vojska uvedená do stavu, v jakém nejspíš jednou budou létat astronauté ke hvězdám, u nás ale mají být i pod celou řadou dalších hor: v šumavském Boubíně, v Kunětické hoře u Pardubic, v Hostýně na Zlínsku, pod Stráněmi u Kostelce nad Orlicí, v Hadí hoře u Blatné, v hoře Královský kámen u Nicova, v mělnickém návrší nad soutokem Vltavy s Labem i jinde. V Hostýně na Zlínsku jsou prý spící jednotky pod ochranou Panny Marie, což může souviset s naším předešlým vyprávěním o černých madonách a jejich záhadném vztahu k podzemí.

Zajímavou alternací bohyně Epony je Kotys, divoká jezdkyně, která i se svým koněm žije v podzemí Českého krasu; vrch Kotýz nese její jméno. Blíž se s ní seznámíme, až nás vyprávění zavede na toto území. Podle některých názorů není Kotys keltského původu, ale přišla k nám odkudsi z Balkánu. Tím se dostáváme na teritorium vyspělé antické civilizace – a i tady opět s údivem narážíme na souvislost koní s podzemím.

Každý asi ví, že Poseidon byl starořecký bůh moře. Méně se ale ví, že měl na starosti také zemětřesení: když ho někdo naštval a on svým trojzubcem udeřil do skal, začala se země třást. Kvůli této schopnosti mu staří Řekové říkali Poseidon Seischton (Zemětřas), v čemž není těžké odhalit původ názvu naší vědy o pohybech zemské kůry – seizmologie. Takže by nás už asi ani nemělo překvapit, že jeho symbolem byl kůň, přestože souvislosti mezi podzemními jevy a tímto zvířetem stále nerozumíme. Proto měl tento bůh i další přídomek Poseidon Hippios. Podle některých starořeckých mýtů dokonce koně zplodil tak, že vstříkl své semeno do skal. Jisté je, že jeho potomkem byl létající kůň Pegas.

Opět jde zřejmě o jakousi alegorii, ale to, že ji nechápeme, nás nemusí mrzet, protože zřejmě unikala už i starým Řekům. Alespoň těm obyčejným, kteří nepatřili do úzkého okruhu zasvěcených. Nelze se přitom zbavit pocitu, že zasvěcení nezaniklo s antickými civilizacemi, ale že (alespoň ve zlomcích) přetrvalo až k havířským cechům středověku a možná i některým alchymistům.

Jeho původ se ale ztrácí v temnotách na úsvitu věků. Určitým náznakem snad může být Platonovo tvrzení, že Poseidonovi patřil ostrov Atlantida, kde žili jeho potomci. Samozřejmě vynikali v chovu koní. Ale nejen to, těžili také drahé kovy v tehdy nevídané míře, včetně jednoho, který už dnes neznáme a jemuž Platon říká oreichalkos.

Podle Platona Atlantida zanikla v důsledku Poseidonova hněvu při obrovském zemětřesení před dvanácti tisíciletími, zvláštní shodou okolností ve stejné době, v níž prokazatelně došlo k náhlé klimatické změně i výraznému oživení vulkanické činnosti na mnoha místech planety. Znamená to, že naše legenda o zlatém koni je tak stará, a ještě ke všemu pochází od bájné vyspělé civilizace? Proč ne? Lepší vysvětlení zatím nemáme. Mimochodem kůň byl také oblíbeným zvířetem staročeských vodníků. I když by v zelených skřehotavých mužících stopy antického božstva hledal asi málokdo, shoda bije do očí.

Pokud vám to připadá šílené, pak tu mám na tohle téma něco ještě šílenějšího – a přitom od seriózního vědce. Populární český psychiatr Vladimír Vondráček popsal případ slabomyslné ženy z Prahy, kterou sexuálně vzrušovaly koupele ve Vltavě, ale v žádné jiné řece (což si vědci ověřili jejím namáčením do vody jiných toků). Kromě toho toužila po souložích s hřebci a sama sebe považovala za příslušníka druhu bytostí s koňskými hlavami, kterým říkala pespiči. Antickou mytologii neznala, proč se tedy v její zatemnělé mysli spojila voda patřící Poseidonovi se zvířetem, které měl ve svém popisu práce také?

Zjevně to všechno spolu nějak souvisí, ale jak, to nám uniká. Zřejmě se díváme na vzdálené odlesky nějakého většího obrazu, který už zmizel společně s civilizací, jež ho stvořila. Ze dvou, tří nebo pěti střepů obraz nesložíme, a tak nezbývá než se ohlížet kolem v naději, že najdeme další.

Draci z temných slují

V jeskyních samozřejmě žijí také draci. Hlídají tam poklady nevýslovné ceny a mají zálibu v pojídání princů. Proto odchytávají princezny, které jim slouží jako návnada na ženitby chtivý feudální dorost. Když se zásoby princů povážlivě ztenčí, královský otec princeznu nabídne i méně urozeným zájemcům, což obvykle znamená drakův konec. Princeznina krása neuvadla ani po dlouhodobém pobytu v temném a vlhkém podzemí anebo zapracoval tatíkův slib půlky království, každopádně následuje svatba a jaksi navrch může být jeskyně opět zpřístupněna veřejnosti. Materialističtí vykladači mýtů ještě dodají, že původem těchto pověstí jsou kosti pravěkých tvorů nacházené v jeskynních sedimentech. Takže, milé děti, draci nejsou, tmářským pověrám nevěříme, zavřete očička a hezky spinkejte.

Jenže tak jednoduché to není, protože o dracích jsou i jiné pověsti. A zdaleka ne tak dětinsky průzračné.

Z odlehlých končin Moravského Slovácka, kde předkřesťanské mýty vzdorovaly nové víře déle než jinde, například pochází podivná pohádka o drakovi-králi hadů. Její hrdinou byl prostý ovčák, který si jednoho dne všiml, že ze skalní sluje vylézají hadi, sbírají jakousi rostlinu a nosí ji zpět do podzemí. Poté se za nimi skála zase zavřela. Tak si jeden list také utrhl, šel na to místo a skála se před ním otevřela. Uvnitř byla tma a ticho a všude spali hadi. Ovčáka nenapadlo nic lepšího než si k nim lehnout a trochu si schrupnout taky.

Podobnost s pověstmi o vojácích spících v podzemí je nápadná, ale dál je to ještě zajímavější. Když se ovčák po nějakém čase probudil, byla skála zase otevřená a hadi vycházeli ven. Chtěl jít s nimi, jenže se objevil drak, který hadům šéfoval a měl jednu podmínku: nesmí nikomu o jejich úkrytu v hoře povědět, jinak bude zle. Ovčák samozřejmě rád slíbil, jenže znáte ženské – jeho manželka chtěla vědět, kde se tak dlouho zdržel. Nedala pokoj, dokud jí všechno nevyklopil.

Drak se to nějak dověděl a pro nešťastníka si přiletěl. Měl už pro něj připravený trest v podobě sedla na hřbetě, do kterého musel ovčák nasednout. Vyletěli vysoko nad mraky a ovčák už myslel na smrt, když přiletěl pták a drakovi spustil do tlamy popsaný kus papíru. Následoval – řečeno slovy letecké hantýrky – přechod na nižší letovou hladinu, jenže za chvíli začal drak zase stoupat. Opět přiletěl pták s písemným vzkazem, po němž následoval další sestup. To se opakovalo ještě několikrát, až drak konečně nasadil na přistání, po němž ovčáka propustil se slovy: „Teď mazej domů a už se nikdy nemíchej do věcí, po kterých ti nic není.“

Co tím chtěl básník říct? Jako by tu lidová pověst narážela na setkání s něčím přesahujícím lidské chápání. Pod drakem, jeho hadí posádkou i ptákem v roli listonoše si můžeme představit ledacos – a nejspíš nebudou chybět ani pokusy o archeoastronautický výklad. Jisté je ale jen to, že stejně jako všetečný ovčák jsme se stali svědky něčeho, čemu nerozumíme.

Tomu odpovídá i alchymistický symbol draka v podobě hada zakousnutého do vlastního ocasu (uroboros), který představoval symbol nekonečnosti vesmíru a koloběhu přírodních proměn – v pravém slova smyslu podstatu kamene mudrců a elixíru věčného mládí. Tyto poklady vědění pak možná v profánní zlidovělé podobě degenerovaly na poklady zlata a drahokamů střežené vícehlavými obludami.

Ale může to být i něco jiného, protože v mnoha pověstech se popisy draků nápadně podobají dnešním reaktivním letadlům. Nejenže drak často sloužil čarodějům jako rychlý a spolehlivý dopravní prostředek (nebeským vozem taženým draky disponovala mimo jiné i Medea z řecké báje o Argonautech), ale vyznačoval se i kovovým leskem a běžně za sebou na obloze zanechával kouřovou nebo ohnivou stopu.

Tak třeba na Novojičínsku v okolí Dobešova měl drak za dne křídla, zatímco za noci na sebe bral podobu světelného chvostu nebo sloupu. Ohnivý drak létal i do Dřevíče u Rakovníka. Nad kopcem Džbán u Rakovníka se vyskytoval drak, který kromě chrlení ohně také pískal, což je zajímavý detail – tím spíš, že je to jen kousek od pověstných nečemických kamenných řad, které někteří odvázanější záhadologové považují za přistávací dráhy mimozemšťanů. Svítil a pískal i drak, který vylétal z podzemí vrchu Koníček u Jinců na Příbramsku. U Klatov si jakýsi drak vybral za přistávací plochu vrch Pernet a ještě dlouho po jeho zmizení tam nic nerostlo. A tak bychom mohli pokračovat hodně dlouho. I Alois Jirásek ve svých Starých pověstech českých na začátku mluví „… o zmekách ohnivě se nesoucích temnou nocí“, z čehož je zřetelně patrné, že zmek není něco na způsob plivníka (jak se někdy uvádí), ale že výraz zřejmě pochází z balkánského výrazu „zmaj“ – tedy drak.

Přívrženci archeoastronautiky nebo existence zaniklých vyspělých civilizací proto v bájných dracích často vidí ohlasy na spatření skutečných létajících strojů. Ti, kdo mají rádi krotší hypotézy, dávají přednost vysvětlení, že drakem byl jasný meteor nebo bolid řítící se atmosférou. Většina etnografů ale soudí, že zlý ohnivý drak byl vlastně jen personifikací vpádu nepřátelského vojska. Nechť si každý sám vybere, co mu na subjekt zanechávající na obloze kouřové stopy a v místech přistání ohořelá místa, kde dlouho poté nic neroste, vydávající vysoký hvizd a odpočívající v podzemních úkrytech sedí nejlépe.

Koniec ukážky