Copyright © Kathy Heliodontis 2008

Translation © Lenka Faltejsková, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu HORSE MAD HEROES 5

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-796-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-797-8 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

S láskou Marianě, Johnovi a Simonu

Sebovi z celého srdce

1

Bude to kovbojka

„A je to tady, lidi!“ Gary Cho stál na špinavé modré přepravce od mléka a usmíval se na členy jezdeckého klubu Shady Creek. Gary je ten nejlepší trenér na světě. „Čtrnáctý ročník přehlídky westernového jezdeckého klubu v Pinebark Ridge je už za osm týdnů.“

„Prima,“ zajásala jsem tiše a pocuchala své nádherné kaštanové klisně hebkou hřívu. Westernové ježdění jsem sice ještě nikdy nezkusila, to mě ale nemohlo odradit. Kdykoli jsem se dozvěděla o nějakých závodech, chtěla jsem se jich zúčastnit. V hlavě se mi jako film promítaly všechny soutěže za uplynulý rok. Absolvovala jsem hry v sedlech i cross-country, dokonce jsem vyzkoušela drezuru. A užívala jsem si každou minutu. Dokud se na svět dívám z koňského hřbetu, jsem šťastná.

Předklonila jsem se a objala Zlatku. Je to má hrdinka. Ode dne, kdy jsem ji našla opuštěnou a vyhladovělou v troskách farmy, na jejímž místě teď stojí ranč Stinné stezky (mé druhé nejmilejší místo na světě hned po jezdeckém klubu!), jsme nerozlučné.

Zavřela jsem oči a vdechovala Zlatčinu teplou koňskou vůni. Úplně jsem si to dovedla představit. Já a Zlatka na jízdárně. Já v kovbojském klobouku tak čistě bílém, že přímo září, westernové košili, poseté růžovými flitry, s dlouhým rukávem a špičatým límcem, zapnuté ke krku a parádních kožených chapsech. Kroužíme po kolbišti a diváci šílí. Zatočím lasem nad hlavou, pak vrhnu a svist! Vlastnoručně jsem ulovila…

„Alice Millerová! Tahle pozice v sedle má podle tebe odpovídat standardu jezdeckého klubu?“

Okamžitě jsem se narovnala. „Ne, Gary,“ zavrtěla jsem hlavou.

Zachmuřeně si založil paže. „Připomněla bys nám, laskavě, jaký je tedy správný sed a držení jezdce?“

Cítila jsem, jak se na mě jako lasery upírá čtrnáct párů očí, a nebylo mi to vůbec příjemné.

„Jezdec má sedět vzpřímeně a v rovnováze. Rameno, bok a pata jsou v jedné ose.“

Usmál se. „Výborně. A ještě nám pověz, proč by se jezdec neměl hrbit v sedle a šuškat koni do ucha sladké nesmysly.“

Někteří členové klubu se zasmáli. Tváře mi zahořely, vyslala jsem zoufalý pohled k Becky Choové. Becky je Garyho dcera, moje nejlepší kamarádka a úplně nejlepší jezdkyně. Zatvářila se soucitně a vzápětí se kousla do rtu. Její báječný hnědák, poloviční arab Charlie, zavrtěl hlavou, jako by mě napomínal.

„Je to nebezpečné,“ pípla jsem. Štvalo mě, že jsem byla přistižena, jak něco dělám špatně. A ještě horší bylo, že u toho byli taky Všivák Fowler, Carly Barnesová a Ryan Thomas, Podrazáci a moji úhlavní nepřátelé. Nenávidí mě od chvíle, kdy jsem se do Shady Creeku přistěhovala z města, a věřte mi, že je to oboustranné. Nesnášejí taky Becky. Není to zrovna lehké, když váš táta dělá trenéra. Musíte pak poslouchat nesmysly o protežování, i když to není pravda.

Snažila jsem se ovládnout, ale nemohla jsem si pomoct. Poslala jsem k Podrazákům vzdušný polibek. Zatímco mě Gary káral, všichni tři měli nastražené uši, aby jim neuniklo jediné slovo. Carly se vítězoslavně vrtěla v sedle. Její bílá klisna Destiny se na ni tázavě otočila. Carly si ji prostě nezaslouží.

„Kdyby se Zlatka vzepjala nebo splašila, asi bych spadla. Nedokázala bych ji ovládat.“

„Naprosto správně,“ přikývl Gary. „A teď zpátky k dnešní lekci.“

Oddechla jsem si. Zavrtěla jsem se a našla ideální pozici. Jestli mě na jezdecké akademii ve Waratah Grove něco naučili, tak určitě to, že základem všeho je dokonalý sed.

„Dnes ráno mi přišel program, ještě horký z tiskárny, takže jsem si na něm rovnou usmažil vejce na snídani!“

Gary se odmlčel, čekal, že se budeme popadat za břicha.

Schůzky jezdeckého klubu často zahajoval vtipem, který ovšem nikomu jinému legrační nepřipadal. Takové vtipy se těžce podepisovaly na duševním zdraví jeho dcery. Právě teď si zakryla oči a zanaříkala. Natáhla jsem se k ní a pohladila ji po zádech. Zlatka dupla, pohodila hlavou. Ona vždycky přesně pozná, jak se cítím. Je to jeden z důvodů, proč ji mám tolik ráda.

„No tak je přehlídka, a co má být?“ ozvala se Carly, královna Podrazáků, omotala si otěže kolem ruky a uhladila si rusé vlasy. Já zuřila.

Proč mě Gary sepsul za jednu malou chybičku, a Carly klidně nechá omotat si otěže kolem ruky, přestože je to jedna z nejnebezpečnějších věcí, jaké můžete na koňském hřbetě udělat? Ukázala jsem na ni a otevřela pusu, připravená se do ní pustit.

„Nikdo z nás westernové ježdění neovládá, Gary,“ pokračovala dřív, než jsem se stihla ozvat. „Takže nám to může být fuk, ne?“

Gary zrudl, neřekl však nic, jen semkl rty.

„Já to umím,“ ozval se Frederick a poškrábal se pod tmavě modrým tričkem s límečkem, které bylo součástí uniformy jezdeckého klubu. Vycenil žluté zuby. Je to ten nejodpornější kluk, jakého znám, zapřisáhlý Podrazák a bohužel taky můj soused.

„A já počítám s tím, že mi pomůžeš,“ přisvědčil Gary.

„Já?“ Frederick se celý nafoukl.

Gary přikývl a zaclonil si rukou oči. Dnes na sobě neměl odranou modrou kšiltovku se znakem jezdeckého klubu. Buď ji zapomněl doma, nebo se konečně rozpadla. „Chci, abyste si to pořádně vyzkoušeli. Jste všichni dobří, vlastně skvělí, ale žádný jezdec, ani ten nejlepší, nesmí usnout na vavřínech.“

Becky zaúpěla a obrátila oči v sloup. „Je to s ním čím dál horší.“

„Přece jsme se shodly, že horší už to být nemůže,“ pošeptala jsem jí.

„Potřebujete nějakou výzvu,“ pokračoval Gary. „A co by mohlo být lepší, než se naučit nový jezdecký styl?“

„Jak moc je jiný?“ nadhodila jsem. Doufala jsem, že ho tím zaujmu a přestane nám servírovat své otřesné vtipy.

„V příštích týdnech se budete cvičit v základních dovednostech westernového ježdění, jako je reining, zkušenější jezdci mohou zkoušet sliding stop a rollback.“

„Cože?“ vyjekla jedenáctiletá Jodie Fergusonová ohromeně a zašklebila se. Její sestra Julie se zatvářila navlas stejně jako ona. Jak jinak, jsou totiž dvojčata.

„Jen se nebojte, zvládnete to jedna dvě.“ Gary vytáhl ze zadní kapsy džínů zmuchlaný program a zamával jím. „Některé z disciplín už jistě znáte.“ Zalistoval stránkami. „Například barelový závod.“

„Jo!“ Bouchla jsem do sedla a plácla si s Becky. Barelový závod jsem milovala. Vlastně mě asi nic na světě tak nebaví, snad leda cross-country. A drezura. A hry v sedlech a vyjížďky a plavení koní. Vlastně zbožňuju úplně všechno, co se týká koní. Na tom ale není nic divného, když je člověk blázen do koní! Byla jsem tak nadšená, že mě vůbec nerozházelo, když Carly obrátila oči v sloup a předstírala, že zvrací.

„Co ještě?“ Sandra pohladila po šíji svého hnědého poníka Čokoládu a vzápětí kýchla tak, že ji musela slyšet i Jenna v Itálii. Sandra je na koně tak alergická, že na schůzky jezdeckého klubu moc nechodí. A Jenna je moje nejlepší kamarádka ještě z města. Před několika měsíci se odstěhovala do Itálie a já se nemohla dočkat, až se vrátí.

Gary studoval informace. „Bude tu campdrafting, steer und decorating pro pokročilé jezdce, pak taky showmanship a halter, western pleasure a netradiční soutěže jako o největšího koně, o nejmenšího a…“

„Nejpitomějšího?“ ušklíbla se Carly. „V tom případě je bezkonkurenčním kandidátem na vítěze Padavčina herka, ta to zvládne levou zadní.“

S Carly se zrovna nemusíme. Až se jednou stanu předsedkyní vlády, ve stejný den Carly definitivně zakážu a s ní taky „Padavku Millerovou“, nenáviděnou přezdívku, kterou mi Podrazáci dali.

Polilo mě horko. Už jsem chtěla odpovědět něco kousavého, protože takhle si na mou Zlatku nikdo dovolovat nebude, ale Becky si položila prst na rty a zavrtěla hlavou. Vzdychla jsem. Měla pravdu, Carly za to nestojí.

„Ještě jedna taková poznámka, Carly, a budeš sbírat kobylince v ohradě,“ prohlásil Gary s výhrůžně přimhouřenýma očima. „Sama!“

Rozzářila jsem se a Becky měla co dělat, aby se nerozesmála. Carly vydala jakýsi přidušený zvuk, jako by bojovala s přívalem sprostých slov, která se jí derou na jazyk.

Gary ukázal na další stránku programu. „Můžete si zkusit showmanship, čili ovládání koně, a hunter under saddle, kde jde o kvalitu a pravidelnost chodů. Většina z vás by se měla do kategorie začátečníků kvalifikovat bez problémů.“ Nadechl se a na všechny se usmál. Já dokázala jen zírat. Všechno to bylo tak nové. Hunter under saddle? Showmanship? Co to všechno znamená?

„Fredericku, můžeš nám westernové ježdění trochu přiblížit?“ požádal Gary.

„Je to hodně stará forma ježdění,“ začal Fred dychtivě. Tak nadšeného jsem ho neviděla od té doby, co jsem při tréninku na cross-country spadla ze Zlatky. „Do Ameriky ho přinesli Španělé a nejvíc se prosadilo na Divokém západě.“

Zůstala jsem jako solný sloup. Ještě jsem ho neslyšela říct něco tak inteligentního. Musela jsem uznat, že mě překvapil.

„Jezdec při chodech nevysedává, při jogu a lopu a…“

„Co je jog?“ vpadla mu do řeči Julie.

„A co je lope?“ přidala se Jodie. Dvojčata se rozesmála.

Čekala jsem, že jim za to Frederick ukousne hlavu nebo po nich aspoň mrskne kobylinec. Ale on se jen usmál. To bylo hodně divné.

„Jog je uvolněný westernový klus, lope je cval. Jsou mnohem pomalejší než anglické kroky.“

„Aha,“ vyhrkla dvojčata najednou. Vypadala náhlou Všivákovou proměnou šokovaná stejně jako já. Becky se na mě ohromeně otočila.

„A co třeba držení otěží v jedný ruce?“ ozval se Ryan. „Viděl jsem to v televizi.“

Frederick obrátil oči v sloup. „To je reining, ty tupče.“

S Becky jsme se na sebe usmály. Starý Frederick je pořád mezi námi. Ostatní se začali bavit.

Gary tleskl, aby nás utišil. „Takže teď máte deset minut na zahřátí. Pět minut kroužení kolem jízdárny klusem, tři minuty kroužení cvalem a nakonec dvě minuty osmiček, jasné?“

Všichni jsme přikývli a pobídli své poníky a koně k zahřívací jízdárně. Někdo zahřívání nesnáší, připadá mu nudné, ale já ho mám ráda. Nejen že kůň zkrátka potřebuje být před jízdou nebo tréninkem zahřátý a poddajný, je to navíc nejlepší doba, kdy se můžete na svého koně opravdu soustředit. Poslouchat dusot jeho kopyt a cítit, jak mu pracují svaly. Během zahřívání máte čas myslet na správný sed a snažit se, aby vaše tělo srostlo s koněm, abyste se stali jednou bytostí.

Pustily jsme se se Zlatkou do klusu kolem jízdárny. Gary dává při zahřívání přednost klusu, prý se hodí pro všechny, začátečníky i pokročilé, a pro koně je to velmi pohodlné tempo. Když pět minut vyhrazených klusu uběhlo, dvakrát tleskl. Pokračovali jsme cvalem v kroužení neboli esíčkách. Zahřívací jízdárna byla dost velká, aby se sem vešly dvě skupiny najednou. Pak Gary znovu tleskl a všichni se pustili do osmiček.

Po zahřátí jsme se seřadili do skupin podle věku. První byli jezdci do deseti let, pak do dvanácti, čtrnácti, osmnácti a nakonec ostatní až do pětadvaceti let. Těch tu ale bylo málo, většina si jich v neděli ráda přispala.

Když jsme takhle seřazení, je to pro Garyho mnohem jednodušší, ale já i Becky hrozně trpíme. Oddíly do dvanácti let jsou jen dva, což znamená, že se řadíme vedle Podrazáků, jezdíme s nimi nebo proti nim, jako by nestačilo, že s nimi ve škole chodíme do stejné třídy. Věděla jsem, že je Shady Creek malé město, ještě než jsme se sem přestěhovali, ale nečekala jsem, že až tak malé.

„Nejdřív se naučíme základní prvek westernového ježdění, a to je westernový sed.“

„Nuda!“ křikla Carly.

„Nemluvili jsme o tobě, Carly, ale o westernovém sedu,“ usmála se Becky sladce a Carly zrudla.

„Zavři klapačku, Rebečina zahrádko,“ prskla tak, aby to Gary neslyšel. Možná je zlá, ale není hloupá.

Becky přimhouřila oči. Neustále si z ní utahovali kvůli názvu čínské restaurace jejích rodičů a ona už toho měla plné zuby. „Řekni mi tak ještě jednou a zavřu klapačku já tobě.“

Carly zvrátila hlavu a rozesmála se. „No ne, tak to se teda bojím. Všichni se třeseme strachy, že jo?“

Frederick si odfrkl. „Já teda strašně. Co ty, Ry?“

„Co?“ Ryan se rozhlédl. Většinu času je poměrně neškodný, pokud zrovna nedělá ocásek Frederickovi a Carly a všechno po nich nepapouškuje.

„Tak ticho!“ křikl Gary. „Westernový sed!“

Byla jsem odhodlaná naučit se o westernovém ježdění všechno, co budu moct.

„Westernový jezdec sedí zpříma s rovnými zády, nikoli prohnutými, a stejně jako u anglického stylu by měl mít rameno, bok a patu v jedné ose, jak už nám dnes připomněla Alice.“ Gary na mě mrkl. Zamračila jsem se a semkla rty tak pevně, až to zabolelo. To jsem se naučila od maminky.

„Fredericku, předstup.“

Všivák se zazubil, zasalutoval Garymu a vyjel na Scudovi z řady.

„Chci vám na Fredovi ukázat westernový sed.“ Gary poplácal Scuda po hladké černé šíji a kůň přimhouřil oči. Těžko říct, jestli se uvolnil, nebo naopak zvažoval, zda nemá Garyho hryznout do zad.

„Všichni se na Freda podívejte. Vidíte, tohle je ta pomyslná svislá čára.“ Frederick seděl rovně a hrdě. „Nohy má v kolenou mírně pokrčené a váhu přenáší do paty. Postavení nohou je delší než u anglického ježdění. Těžiště je hlouběji v sedle.“ Gary se na nás usmál. „Pořádně si zapamatujte, že takhle sedí westernový jezdec při všech chodech koně. Jasné?“

Ozvalo se několik nezřetelných odpovědí. Jasné nám to bylo, teď už to jenom vyzkoušet.

„Otěže se drží v jedné ruce, jezdec koně ovládá podle toho, ke které straně koňské šíje otěže přiloží. Westernové otěže jsou oddělené, takže…“

„Jak oddělené?“ přihlásila se Julie.

„Nespojují se ve středu jako anglické, nemají zapínání. Navíc jsou o dost delší.“

„Aha,“ přikývla Julie. „Mám si tedy otěže rozepnout?“

„Ne.“ Frederick zavrtěl hlavou. „To je k ničemu, stejně nejsou dost dlouhý na to, abys je mohla držet westernově.“

Gary pohladil Scuda po čumáku a ustoupil, aby mohl obdivovat svého hvězdného westernového jezdce. „Takže se všichni ještě jednou pořádně podívejte – tohle je dokonalý westernový sed.“

Všichni jezdci zatleskali a Frederick vypadal potěšeně. Další hodinu nás Gary tvaroval a postrkoval do westernového sedu, pak nám řekl, abychom otěže uchopili levou nebo pravou rukou, jak nám to bude pohodlnější, a přiměli své koně sklopit hlavu. Zdálo se to tak jiné než všechno, co jsem se do té doby naučila. Učitelé anglické školy neustále zdůrazňovali, jak je důležité držet otěže nakrátko a zůstat v úzkém kontaktu s hubou koně. Pořád jsem se snažila, aby měla Zlatka hlavu nahoře.

Ten den jsem byla po skončení lekce tak nakažená westernovou nemocí, že jsem začala toužit po fazolích, třásních a vyzpěvování kovbojských písniček.

„Tak co na ten western říkáš?“ zeptala se mě Becky cestou domů, která mi pokaždé připadá otravně krátká, protože bydlím ve stejné ulici, jako je jízdárna.

„Zdá se mi to všechno bezva! Hele, Beck, ty používáš obě ruce. Přece jsme si přísahaly, že budeme celou cestu až domů držet otěže jen v jedné.“

Vzdychla. „Jenže to není fér, ty jedeš domů jenom pár metrů, já to mám mnohem dál. Podle toho, jak mi to jde, bych mohla taky skončit až někde v Pinebark Ridge.“

„Nesmysl. Jestli budeš westernově jezdit jenom z poloviny tak dobře, jako děláš všechno ostatní, budeš úplně fantastico!“

„Když říkáš fantastico, ozvala se ti už Jenna?“ Becky se zamračila na své ruce. Viděla jsem na ní, že celé její tělo protestuje a chce se vrátit k anglii. Není snadné odložit návyky, které jste získávali odmalička.

„Před nějakou dobou,“ odpověděla jsem. Když Jenna odjela s matkou a bratry do Itálie, psala mi e-mail každý den. Pak tam začala chodit do školy a psala jen jednou týdně. A teď jsem mohla být ráda, když se ozvala aspoň po čtrnácti dnech. Jako by to ani nebyla ona.

„Myslíš, že se k sobě její rodiče vrátí?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To těžko. Proto je přece v Itálii, ne? Její máma chtěla na čas ke své rodině, než se to všechno usadí, a táta už má vlastní byt a všechno ostatní. Jenna si dokonce myslí, že má možná nějakou přítelkyni.“

Becky zvážněla. „No páni, tak to už je asi vážně konec. Jak to Jenna zvládá?“

„Zvykne si.“

Před naším domem Becky zastavila. „Tvoje konečná. Tak se měj a zítra ve škole.“

„Večer ti zavolám, ano?“ Napřáhla jsem ruku a Becky ji pevně stiskla.

„Tak fajn.“ Zvedla Charliemu hlavu a pobídla ho do klusu s otěžemi v obou rukou.

„Ty švindluješ!“ zavolala jsem za ní. Pak jsem Zlatku otočila na příjezdovou cestu, pustila otěže a nechala ji, aby nás vedla sama. Svěsila hlavu a pomalu zamířila do ohrady.

Seskočila jsem na zem. „Učíš se rychle.“

Otočila se a otřela se mi svým hebkým čumákem o rameno. Objala jsem ji a zabořila tvář do její hřívy.

„Tohle bude vážně super, Zlatko,“ zašeptala jsem. „Prostě paráda.“

2

Projekt penzion

„HRAČKY!“

Maminka vrazila ke mně do pokoje v naprosto nevhodnou chvíli, navíc jsem se tak lekla, že jsem málem spadla ze židle.

„Co se děje?“

Stála ve dveřích a zprudka oddechovala, vlasy měla rozcuchané jako vrabčí hnízdo a pěsti zaťaté. Vypadala, jako by měsíc nejedla, nespala a nemyla se.

„Hračky!“ vypravila ze sebe. „Potřebuju nějaké hračky. Do herny pro děti. Dej mi je.“

Zpražila jsem ji vzdorným pohledem. „Nemám žádné hračky, rodiče mě donutili vyhodit je, když jsme se stěhovali z města.“

„Ach bože!“ Maminka se plácla do tváří. „Nemáš aspoň pár panenek nebo tak něco? Herna je tak prázdná, že vypadá spíš jako vězení, jenže sama víš, že si nemůžeme dovolit něco kupovat.“

Upírala jsem na ni významný pohled s rukama založenýma na prsou.

„No tak, Ali.“ Maminka se vrhla na mou šatnu. „Střádáš poklady jako straka. Dobře vím, že jsi sem propašovala všechny ty svoje společenské hry, i když je nikdy nehraješ.“

Popotáhla jsem a vrátila se k úkolu. Chodím do šesté třídy a mám plno práce. mluvnice, matematika, přírodopis, navíc jsme se celá třída pustili do zvláštního projektu o nejjedovatějších hadech světa. Vůbec nejsem nadšená z toho, že jich většina žije tady v Austrálii. „Jak je můžu hrát sama? Vy máte pořád něco na práci a Jason by akorát spolykal všechny figurky.“

„V tom případě ti nebudou chybět.“ Maminka se chvíli přehrabovala uvnitř, pak se vynořila s hromadou mých starých oblíbených her – těch, které jsme hrávaly s Jennou, když pršelo. Stačil pohled na ně, aby se mi po ní začalo stýskat.

„Kde přesně má být ta herna pro děti?“ zeptala jsem se pokud možno klidně. Po pravdě už jsem začínala mít celého toho penzionu plné zuby. Přišli jsme o dva volné pokoje a koupelnu nahoře a o dolní místnost s televizí. Obávala jsem se, že jakmile se na chvíli otočím zády, zaberou i můj pokoj. Všimla jsem si, jak se po něm maminka zamyšleně rozhlíží už ode dne, kdy tu věc s penzionem vymysleli.

Vydala podezřelý zvuk.

„Tak kde bude?“ Otočila jsem se na židli a povytáhla obočí, jako to vždycky dělala ona na mě. Doufala jsem, že můj výraz působí stejně znepokojivě jako ten její.

„V té volné místnosti u bazénu. Víš, kde je bazén? Myslím tu obdélníkovou díru v zemi s vodou, kterou nikdy nepoužíváš.“

Zamračila jsem se. „To tedy používám!“

Popošla k mé knihovně. „Mohla bych spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát jsi tam byla. A mimochodem, už před týdnem jsem tě prosila, abys ten bazén vyčistila, všechny žáby musejí ven, než přijedou první hosté.“ Rozhlédla se po knihách. „Tyhle už přece nečteš.“

Vyskočila jsem, připravená bojovat za záchranu všeho, co by jí mohlo padnout do oka. „Tak zaprvé, moc ráda bych viděla, jak teď dokážeš cokoli spočítat na prstech jedné ruky. Zadruhé, nesmíš odtud odnést ani jednu věc z mé koňské sbírky včetně knih!“

Vzdychla a začala si něco pro sebe mumlat.

Došla jsem k ní. „O čem to mluvíš?“

Snažila se všechno udržet v jedné ruce, aby to nespadlo. Vytáhla z police starou obrázkovou knížku o králíčkovi a umístila ji na hromadu deskových her. „Jestli nechceš nic věnovat, aspoň bys nám s tatínkem mohla pomoct.“

Plácla jsem se rukou do čela. „Musím dělat úkoly! Neříkalas vždycky, že úkoly jsou na prvním místě?“

Mávla volnou rukou, jako by moje úkoly byly to poslední na světě, co ji zajímá. „Potřebujeme přiložit k dílu všechny ruce Millerových.“

„Ale já to musím zítra mít!“ naříkala jsem.

Ukázala hlavou ke dveřím z pokoje. „Potom ti s tím pomůžeme.“

„Vždyť mi pořád opakuješ, že si mám úkoly dělat sama. Jak se mám něco naučit, když to nezkusím na vlastní kůži a párkrát se nespálím?“

Zdálo se, že je s trpělivostí u konce. „Brzy otevíráme a potřebujeme pomoct!“

Podívala jsem se jí do očí, které se zdály chladnější než Shady Creek v zimě, a vydala se ze svého pokoje vstříc chaosu, který vládl na chodbě.

O zeď stál opřený tatínkův žebřík, všude plechovky s barvou, podnosy na namáčení válečku, mezi nimi se povalovala stará pokapaná prostěradla a štětce.

„Co mám udělat?“ vzdychla jsem.

Maminka ukázala na dveře kdysi volného pokoje. Spolkl ho penzion U Millerových, odteď to byl pokoj pro hosty s číslem 1. Zevnitř se ozývalo svištění malířského válečku.

„Pomůžeš, prosím, na chvíli tatínkovi, broučku?“ Odměnila mě svým nejmilejším úsměvem a postrčila mě dál do chodby. Měla jsem obavu, že jakmile zmizím, vrhne se na můj pokoj a odnese odtamtud všechno, co už podle ní nepotřebuju.

Zaklepala jsem na dveře pokoje č. 1. „Mám ti pomoct?“

Tatínek byl v obličeji brunátný a na čele měl skvrnu od světle modré barvy. „No to se ví!“ Podal mi váleček. „Pusť se do toho. Jenom tahy nahoru a dolů, Picasso, ano?“

„A co když se mi víc líbí ze strany na stranu?“

Ušklíbl se. „V tom případě to pak budeš muset všechno přemalovat.“

Namočila jsem váleček v podnosu s barvou a otřela o mřížku, jako to dělal tatínek. Pak jsem váleček přitiskla ke stěně a jela s ním nejdřív nahoru, potom dolů. Snažila jsem se nenechávat žádné mezery, aby nikde neprosvítal bílý podklad. Tatínek maloval stěnu za mnou. „Proč vlastně tahle barva?“ zeptala jsem se po chvíli.

„Modrá barva se přímo skvěle hodí do ložnice, navozuje pocit pohodlí a klidu. Ty snad nechceš, aby se naši hosté cítili pohodlně a klidně?“

„Kdes k tomu přišel?“ Nakrčila jsem nos. Mokrá barva mi zrovna nevoní. Mokrý kůň je mnohem lepší.

Zasmál se. „Tabulka barev. Těšíš se na ten penzion?“

„Jasně,“ přisvědčila jsem a znovu namočila váleček.

Po pravdě jsem si nebyla moc jistá. Maminka nepracovala, tatínek měl dovolenou. Jason byl pro mě pořád hrozně nový. Musela jsem živit dva koňské krky, takže jsem dobře věděla, že všechno něco stojí a peníze nerostou na stromě ani nečekají v truhle na ostrově. Na moc věcí bych se táty byla ráda zeptala, potřebovala jsem toho spoustu vědět. Jenže když na mě upřel pohled plný naděje, tvář zacákanou od barev, všechny ty otázky jsem spolkla.

Když jsem ale večer ležela v posteli, dorážely na mě jako neodbytné hejno much. Co když se v našem penzionu nikdo neubytuje? Co když nám dojdou peníze? Co když se bude v nemocnici víc zamlouvat náhradní vrchní sestra a táta přijde o místo nadobro? Co když se maminka nikdy nevrátí k instalatérství? Co s námi pak bude? A hlavně, co bude se Zlatkou a Nugátem?

Penzion by mohl být náš největší omyl. A kdyby to tak dopadlo, znamenalo by to dát Shady Creeku jednou provždy sbohem.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1 Bude to kovbojka

2 Projekt penzion