Věnováno mým rodičům,

Hudsonovi a Janet

Vídeňské nokturno je smyšlený historický román. S výjimkou dobře známých skutečných postav, událostí a míst, jež se v knize objevují, jsou všechna jména, postavy, místa a události výplodem autorčiny představivosti nebo jsou použity ve smyšleném kontextu. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo žijícími osobami je čistě náhodná.

Copyright © Vivien Shotwell, 2013

Translation © Daniela Reischlová, Jiří Petrů, 2015

This translation Publisher by arrangement with Ballantine Books,

an sprint of Random House, a division of Random House LLC

First published as VIENNA NOCTURNE.

ISBN 978-80-7252-576-8

Kastrát

Nejprve se rozpovídal o jejím dechu, potom o držení těla a síle. S nenucenou lehkostí, hravě a s přehnanými gesty jí ukázal, jak dýchá on sám, jak to naučili jeho. Vysvětlil jí, že jeho výcvik nelze jen tak napodobit. Ale prý se vynasnaží, bude-li se snažit i Anna. A ta mu slíbila, že bude.

Nabral vzduch do svých mohutných plic, a když pak zplna vydechoval, počítala mu vteřiny. Sama tak dlouho vydechovat nedokázala, ale i tak to byl slibný neúspěch, neúspěch, který snad jednoho dne překoná. Také jí předvedl svůj hlas, své messa di voce – položení hlasu –, kdy zazpíval stejný tón nejdřív zcela slabě, pak plynule přešel do co nejvyšší síly a zase zpátky, takže nevynechal ani jeden stupínek hlasitosti. Ani to se jí nepodařilo, ale přesto v ní vzbudil nadšení a horečnatou touhu všechno se to naučit a zvládnout. Bylo to, jako kdyby se měla stát akrobatkou, řekl Rauzzini. Co nevidět už možná bude létat. Už teď z ní měl radost, už teď chválil její bystrost a dovednost. Vyprávěl, že časem přejdou na stupnice o dvou tónech, potom o třech a nakonec o tolika tónech, kolik jich jen dokáže na jeden nádech zazpívat. Nikdy v životě jí nebylo tak do tance a necítila se tak živě jako teď. Nechala se unést. Rauzzini moc nezpíval, ale když přece jen něco zapěl, jeho hlas ji pohlcoval a prostupoval celým jejím tělem. Bylo to, jako kdyby se celá její duše prosytila radostí a elánem. Nemohla uvěřit, že předtím byla tak nervózní, a zároveň, že nebyla nervózní ještě víc.

Psal se rok 1776. Jmenovala se Anna Selina Storaceová. Bylo jí jedenáct let. Uměla hrát na harfu a kytaru a podle not zazpívala cokoli. Její starší bratr Stephen byl houslový virtuos, jehož rodiče poslali na konzervatoř do Neapole. Otec pocházel z Itálie, hrál na kontrabas, v Londýně žil už dvacet let a živil se aranžováním a překládáním italských burlett pro koncerty v Maryleboneských zahradách. Byl to optimistický člověk, a kudy chodil, přicházel o peníze. Jeho nešťastná žena, narozená jako Elizabeth Truslerová, byla dcerou majitele zámečku Marylebone, výletního místa kousek za Londýnem, které sice nebylo tak noblesní a přepychové jako třeba Vauxhall nebo Ranelagh, ale zato se vyznačovalo prostými venkovskými pochutinami rodiny Truslerových: ovocnými koláči z plodů vlastní zahrady, tvarohovými koláči nebo třeba smetanou a mlékem od statných krav, které se pásly a povalovaly na trávníku za divadlem. Podávaly se tu snídaně, konaly plesy a pořádaly ohňostroje. Návštěvníci nebývali zrovna zámožní, ale ani chudí.

Anna zpívala a tančila v otcových burlettech v Marylebone snad odnepaměti. Byla to živá, bystrá dívka, která se snažila být ke všem milá. Oči měla velké, tmavé a proměnlivé a někdy se zdálo, že oplývá větší procítěností a duchapřítomností než leckterý dospělý. Kvůli jejím hustým černohnědým kučerám si paní Storaceová naříkala, že lidé budou považovat její dceru za cikánku. Postavu měla drobnou a štíhlou a držení těla elegantní po matce, která kdysi za příznivějších časů docházela k francouzskému učiteli tance.

Noc před svou první hodinou s Venanziem Rauzzinim nemohla Anna oka zamhouřit. Co čtvrthodinu se probouzela, aby se podívala, jestli už nemá vstávat, pokaždé však byla hluboká noc a všichni spali. Všichni kromě ní, jíž srdce samou nedočkavostí bilo jako o závod a pálila ji chodidla. Nakonec se přece jen rozednilo a bylo slyšet Bridget, jak se pouští do ranních příprav.

„Ty už jsi vzhůru?“ zeptala se jí Bridget.

Anna té dobré ženě věnovala upřený pohled. „Dnes je nejdůležitější den mého života.“

„Tak to by ses měla víc prospat, zlatíčko,“ řekla Bridget, ale přesto Anně naservírovala chleba s máslem a dovolila jí zůstat.

Ráno se vleklo stejně jako předtím noc, až konečně nadešel čas obléct se a vyrazit s otcem k Rauzzinimu do čtvrti Covent Garden. Jen co vešli do kastrátova domu, přiběhli jim chodbou na uvítanou tři malí psíci. „To jsem si nepomyslela, že bude mít psy,“ zašeptala Anna.

„Vždyť nemá děti,“ usmál se otec. Olízl si rty a poupravil si malou, nepadnoucí paruku. Stěny byly ověšené zrcadly. Anna dostala strach, že vypadá ošuntěle. Sluha otevřel vysoké dveře na konci chodby a psíci jimi vběhli do přijímacího salonku, bohatě zdobeného červeným čalouněním. „Zdravím vás,“ prohlásil Venanzio Rauzzini a s nedbalou elegancí jim vyšel vstříc.

Hovořil italsky – vysokým a plným medovým hlasem. Na všech prstech měl prsteny a na prsou brož ve tvaru fénixe. Byl oděn do slušivého modrého kabátu a obut do střevíců s přezkami vykládanými drahými kameny. Měl velké oči s těžkými víčky, z nichž vyzařovala snivost a klid, a obličej kulatý a hebký jako mladíček. Přestože se mohl pyšnit nezvykle vysokým vzrůstem, širokými, mohutnými rameny a svalnatýma nohama, pohyboval se s takovou grácií, že prý nemohl vstoupit do místnosti, aniž by se k němu obdivně nestočily zraky všech přítomných.

„Jste velice mladá,“ poznamenal.

„Jenom malá,“ odpověděla Anna. „Je mi už jedenáct.“

„Už tolik?“ podivil se. Obdaroval ji hřejivým pohledem. „Hádal bych vám nanejvýš deset. Nuže, pojďte tedy se mnou. Vašeho otce zanecháme s mými psíky. Vy si s nimi můžete hrát později, budete-li chtít. Pocházejí až z Mnichova.“

Následovala ho do hudebního ateliéru, jenž voněl skořicí a knihami. Okamžitě se jí ulevilo. Sem patřila, tady byla doma, toto byl její osud a její učitel. Věděl všechno, co se potřebovala naučit. Teď už ho jenom musela přesvědčit, že je lepší a šikovnější než všechny ostatní dívky světa.

„Je jako perla,“ nechal se slyšet jeho sluha, když Storaceovi odešli.

Rauzzini se na něj podíval a usmál se. „To ano.“

Po návštěvě té mladé dívky byl nečekaně plný elánu a nedokázal potlačit úsměv. Koneckonců, člověk v životě potřebuje nějaký účel. Nějaký projekt, nějakého mazlíčka. Všechno hmotné už měl, ovšem děti a rodinu nikoli. Být kastrátem znamenalo být mužem z jiného světa – vlastně jen polovičním mužem. Přesto i takový muž si mohl přát mít děti. Nic mu nebránilo získat bohatství a přízeň anebo zaplnit si dům všemožnými cingrlátky a psíky, avšak v pošmourném Londýně a s postupem neúprosně se zrychlujícího času se člověk neubránil pocitu marnosti a sklíčenosti. Každý prozpívaný den – a zpěv byl přece tím, kvůli čemu žil, kvůli čemu jej za mlada zmrzačili – ho té sklíčenosti zbavoval. Nemohl však zpívat věčně.

Očima zabloudil k řadě zrcadel. V Římě žil kdysi jako sirotek, a dokud jej nedali konzervatoři – dokud ho nevykleštili a neprodali jako kus dobytka –, tak svou tvář zblízka nikdy neviděl. Po té drastické změně ho však učitelé zpěvu nutili stát před zrcadlem dennodenně, aby se při zpívání hudebních stupnic odnaučil šklebit a aby nejevil ani špetku námahy. Když se do zrcadla podíval poprvé, okamžitě ho napadlo, že v tom nepovědomém obličeji se zračí obraz jeho nepoznaných rodičů, jejich rty, tváře i oči. Pomyslel si, že kdyby svou tvář – tvář, která obsahovala jejich tváře – zkoumal dostatečně dlouho, možná by je pak jednoho dne v ulicích Říma poznal a mohl by říct: „Jsem váš syn. Stal se ze mě slavný zpěvák.“ Věřil totiž, že se narodil chudé dívce, která se ho musela zříct.

Rád si svou matku představoval, když se po nocích převaloval na kavalci. Byla to jediná denní doba, kdy byl na konzervatoři sám a potichu. Zbytek dní i nocí trávili mladí kastráti zpěvem. Zpívali, když se ráno oblékali a umývali, zpívali za chůze, zpívali při nočních vigiliích. Říkalo se jim figlioli angiolini – andělští chlapci. Drželi hlídky nad tělíčky zesnulých dětí a za tuto službu pobírala konzervatoř nemalé peníze. Při jedné takové vigilii, jak tam tak stál ve své bílé sutaně, sirotek, a bděl nad nebohými mrtvými dětmi, které na tom byly ještě hůř než on, a utěšoval jejich zahalené truchlící příbuzné, se Rauzzini, jemuž tehdy bylo sotva víc než Anně, zamiloval do zpěvu. Líbil se mu obřadní rituál, všechny ty svíčky i pozdní hodina. Líbila se mu důležitost jeho úkolu, který nemohl zastat nikdo jiný. Líbily se mu sladké zvuky, jež se jako motýli linuly z jeho dokonale vycvičeného hrdla. Tehdy pochopil, jak obrovskou může mít moc a jak může být zbožňován.

Jeho hlas dokázal vyplnit i ty největší síně, bylo by ho možné slyšet z jednoho horského vrcholu na druhý, a přesto byl tak krásný – to nebyla domýšlivost, to byl fakt –, že by nevzbudil nemluvně spící o pár kroků dál. Ani jeden ze sta figlioli angiolini si nakonec neosvojil takový hlas a takovou techniku jako on. Jeho požehnání pramenilo od Boha a z jeho vlastní cílevědomosti.

Čekala ho hvězdná kariéra v Římě a později v Miláně, kde pro něj mladý Wolfgang Mozart napsal vynikající moteto. Po Milánu se odstěhoval do Mnichova, kde však jeho tamní milenka – líbezná Elisabeth Bauerová, teprve sedmnáctileté děvče s kůží jako hedvábí posetou souhvězdími pih a znamínek – udělala chybu při plánování jedné schůzky. Starý vévoda je přistihl při činu. Nebyl to sice kdovíjak žárlivý muž, ale nechat si nasadit parohy kastrátem byla přece jen pěkná ostuda. Většina lidí netušila, do jaké míry mohl muž jako Rauzzini stále posloužit dámě. Elisabeth, sladké to děvče, to však věděla moc dobře. Na levé půlce měla mateřské znamínko, které mu navěky zůstane v srdci.

Následujícího rána mu poslala růži se vzkazem, že se ho její manžel chystá zabít. A tak odjel do Londýna. Mlha se mu zalíbila. Trpěl rozbouřenými a horkými tělními šťávami, z nichž ho bolely klouby, jako kdyby se snad jeho ztracená mužnost hromadila v těle a otravovala mu krev. Měl rád prostředí, které chladilo a uklidňovalo.

O mladé Storaceové se dočetl v novinách, ačkoli nevěřil, že se z ní vyklube něco zajímavého. Naštěstí se mýlil. Byla poklad. Stane se jeho žákyní a bude zpívat v jeho operách – přál si totiž začít skládat opery.

Když byl zhruba v jejím věku, život se mu obrátil naruby. Na konzervatoři se normální chlapci mladým kastrátům posmívali, protože ti si pochutnávali na vývaru, vejcích a mase, zatímco oni, instrumentalisté, div neumřeli hlady. A tak se mladíci rozdělili na integri a non integri, na úplné a neúplné. Jak na to tak Rauzzini vzpomínal, otočil se k zrcadlu. Nikdo z nás není úplný, pomyslel si. Ten chlapík, který na něm provedl onen zákrok, se běžně zabýval vytrháváním zubů. Většina vykleštěných hochů umírala na infekci. Rauzzini však přežil, vypěstoval si talent, vyrostl do krásy a měl dobrý hlas – hlas chlapce zavřeného v těle skoromuže, jen plnější a obratnější, než jakým vládl kterýkoli jiný chlapec. Annu ale nebylo nutné mrzačit. Měla všechno potřebné.

Stačil jeden pohled a hned mu učarovala. Bylo to sice absurdní, ale to věci nijak neubíralo. Inteligence, otevřenost, zápal – tyto vlastnosti jej přitahovaly a brnkaly na struny jeho životního smyslu. Neexistovalo vyššího umění než hudby a neexistovalo čistší hudební formy než zpěvu. Hlas tohoto dítěte mu naplňoval duši. On sám byl kdysi vykastrován, aby jeho dětský hlas zůstal zachován. Teď však nic takového nebylo nutné. Tato dívka, tato perla, tato jeho nová dcera nakonec vyroste v úžasnou mladou ženu a nic přitom neztratí – ani svůj zápal, ani veselost, ani sebevědomí. Bude oslavována. Bude mít všechno, co měl on, i všechno, co neměl.

Amorek v plné zbroji

Královská opera byla ozářená matným světlem a vzduch se tetelil teplem, kouřem a burácením. Ačkoli v hledišti nebylo k hnutí, dav se neustále vlnil. Tu a tam někdo vyzvrátil večeři, ale vzniklý nepořádek se vsákl do pilin na podlaze a zápach se rozplynul mezi ostatními puchy. Kapsáři se tu mačkali vedle prodavačů občerstvení, na každou ženu připadali tři muži, a když některou začali ohmatávat nebo poplácávat, dotyčná je praštila čímkoli, co měla zrovna po ruce. Dav v přízemí se tlačil na řadu špičatých bodců rozmístěných před jevištěm, které měly při příležitostných výtržnostech bránit vniknutí na jeviště. Lidé na jevištní prkna házeli slupky z pomerančů. Scéna nad nimi zářila jako žhnoucí přízrak. Zpěváci a tanečníci v kostýmech zdobených peřím, tretkami a čímkoli dalším, co odráželo světlo, se tu potili a namáhali. Po deset, dvacet minut dokázalo publikum udržet pozornost, soustředit se na oblíbené zpěváky, árie nebo baletní intermezza a odměňovat je dlouhým a bouřlivým potleskem. Zanedlouho však aplaus vždy ustal a zavládl zmatek – vzduchem létalo jídlo, muži si stoupali na lavice a pokřikovali na sebe, lordi v lóžích ukryti za záclonkami koketovali se svými milenkami. Podle Anniny matky se to v opeře hampejznicemi jen hemžilo. Kdyby nebylo dluhů, nikdy by Anně nedovolila tady zpívat, natož v tak mladém věku. A právě proto byla Anna poprvé v životě za všechny ty dluhy vděčná, nejraději by se před věřiteli ukláněla a líbala jim ruce, protože na celém světě nebylo místa, kde by se nacházela raději než na operním jevišti.

Bylo jí třináct. Kostým Amorka odhaloval nohy těsně nad koleny. Od dětských let nohy nikde neukazovala, ale teď měla bílé punčocháče a zlaté kalhoty končící nad koleny. Od bílých nohou se jí tak bude odrážet světlo a všichni se jí na ně budou dívat. Annině matce se kostým vůbec nezamlouval, ale Amorek byl chlapec, a musel tedy mít nohy odhalené.

Anna nic podobného nikdy předtím nedělala. U nich v Marylebone čítalo publikum nanejvýš sto lidí, pódium bylo malé a hudba prostá a nenáročná. Teď stála v zákulisí, soustředila se na dýchání, jak ji to naučil Rauzzini, a ramena tlačila dozadu. „Důvěřuj svému srdci,“ radil jí. „Obal své srdce tím nejpevnějším hedvábím a nenech si ho ničím strhnout ani propálit.“ Od jeviště sem doléhaly zvuky, po kterých tolik toužila – orchestr, povzbuzování. Když zazněl její signál, vykročila na jevištní prkna a cestou si všimla zatoulané pomerančové slupky, kterou zapomněli zamést. Chtěla ji odkopnout, ale to by nezapadalo do její role. A tak dělala, jako by tam žádná slupka nebyla. Před ní se objevily hlavy muzikantů, mezi nimi i povzbudivá tvář jejího otce usmívajícího se za kontrabasem. Všechno bylo jako na zkouškách, jen s tím rozdílem, že teď byla noc, vzduch byl horký a plný kouře a v obrovském klenutém prostoru před ní se dva tisíce lidí mačkaly na železné tyče, postávaly na lavičkách, vykláněly se z balkonů, přežvykovaly, popíjely, štěbetaly a objímaly se. Všechny pohledy se teď upřely na Annu s jejím lukem a šípem, zlatými kalhotami, stříbrnými křídly a zářivými bílými punčochami. Dva tisíce srdcí tepalo společně s tím jejím a ona nevěděla, kam se podělo ono hedvábné brnění, kterým si podle Rauzziniho měla obalit srdce. Cítila, jak se jí ruce a nohy chvějí a slábnou a jak se dva tisíce párů očí začínají odvracet.

Pak ale v portálu zahlédla Rauzziniho, s jasně namalovaným obličejem, oblečeného celého v červeném. Hrál hrdinu. Jejich pohledy se setkaly a ona z jeho výrazu vyčetla, že jí věří. A tak Anně nezbývalo nic jiného než dovést vystoupení do konce. Podívala se na luk a šíp, které držela v rukou, a zvedla je do vzduchu. Přestože nic neslyšela, sledovala dirigenta a svůj nástup poznala. Do hradby obličejů vyslala spolu s pomyslnými šípy i svůj váhavý hlas, zatímco Rauzzini přihlížel ze zákulisí, zatímco hedvábné brnění ohořívalo a odloupávalo se, ale drželo. Nevěděla, proč jí tolik věří. Její mysl byla v ten okamžik úplně prázdná a nemohla si nic vybavit. Pak ji ale hudba a jeviště vtáhly zpět. Opera se proměnila v kruh mlhavého světla, v němž Anna zpívala a tančila, jako by tu byla sama. V jednu chvíli si uvědomila, že musí být dobrá, jelikož mručení v hledišti utichlo, ale nenechala se tím rozrušit. Když árie skončila, rozezněl se ohlušující potlesk a Anna tam stála a na okamžik pocítila zmatení a nechápavou úlevu jako odsouzený zloděj, kterého ušetřili těsně před šibenicí. „Ukloň se!“ volal na ni Rauzzini ze zákulisí. „Ukloň se!“ smál se. A aplaus pokračoval. Anna se osmělila, vykroužila gesto rukou, vykouzlila zářivý úsměv a s jednou nohou předsunutou před druhou se uklonila jako chlapec. Pak odběhla z jeviště a vrhla se svému učiteli do náručí.

Neapol

Rauzzini říkával, že v hudbě není nic stálé. Hudbu nelze vzít do rukou. Nelze ji ochutnat a nelze ji ani spatřit. Pouhý okamžik po svém vzniku zase zmizí. Hudba a především zpěv pro ně zkrátka byly něco jako úlitba bohu. Člověk musel dát publiku svou lásku, se vší štědrostí se mu otevřít a nenechávat si nic pro sebe. Teprve poté mohl být jeho hlas krásný.

Anna tomu tak docela nerozuměla. Vždyť jí bylo teprve patnáct let. Ale tvářila se, jako že rozumí.

Učil ji zpívat různé hlasy, učil ji zpívat slabě i silně, učil ji zpívat, jako kdyby mluvila. Ukázal jí, jak se má pohybovat, jak gestikulovat, jak si osvojit správnou výslovnost a jak má vypadat vhodný hudební styl a artikulace. To všechno bylo nezbytné, protože, jak jí vysvětlil, nadešel čas, aby začala zpívat v Itálii. Italská opera byla vším a Anna nemohla pomýšlet na hudební dráhu primadony, dokud si neudělá jméno v Itálii.

A tak ji čekalo stěhování. Otec i matka měli odjet s ní a v Neapoli se měli všichni znovu setkat s jejím bratrem Stephenem, který tam studoval na konzervatoři.

„Musíš mi slíbit, že na sebe budeš dávat pozor,“ žádal ji Rauzzini pár dní před odjezdem, když do jeho ateliéru, který jí byl druhým domovem, přišla na poslední výuku. Neustále posmrkával do kapesníku. „Slib mi, že se budeš opatrovat a pečovat o sebe, že se nepřipleteš do nebezpečí a nebudeš se spolčovat se špatnými lidmi.“

„Slibuji,“ odpověděla. Do tváře se jí vkradla pobledlá vážnost, která u patnáctileté dívky působila nemístně. Ani si nesundala klobouk a teď ho měla nakřivo. Tvář měla skvrnitou a zbrázděnou slzami. „Nesnáším loučení. Nemůžu ho vystát. Musíme se nalodit na loď a ještě ani nemáme zabaleno, a všichni jsou jako pominutí, a to všechno kvůli mně.“ Zmohla se na mdlý úsměv. „Nechte mě zazpívat, maestro. Bojím se, abych se to cestou neodnaučila.“

Bez sebemenších obtíží vklouzli zpět do své obvyklé rutiny a nebýt toho, že tentokrát ji neopravoval tak horlivě jako jindy, člověk by ani nepoznal, že se jedná o jejich poslední hodinu. Rauzzini byl beznadějně smutný. Zpívala krásně, s vřelou upřímností a opravdovým instinktem. Líčka se jí rozzářila a zase byla tak líbezná jako vždy. Jak jen vyrostla! Měla už ženskou postavu, štíhlý pas a tmavé oči s řasami tak hustými, že by dokázala učarovat každé duši. Jemné pohyby obočí podtrhovaly každý její nápad či žert. Rty měla rozpustilé a plné a její úsměv – který zdědila po otci – měl téměř ďábelský šarm. Rauzziniho teď však zajímal její hlas. Hlas, který pomáhal tvarovat a který se mu stal stejně drahým, jako kdyby patřil jeho vlastnímu dítěti. Přestal ji opravovat, protože se snažil vrýt si ten zvuk do paměti. Bylo to nemožné, ale i tak se o to musel alespoň pokusit.

Plavba do Neapole přivedla každého na pokraj sil. Vzduch byl zkažený, námořníci nevábní a v kajutě to vypadalo spíš jako ve špitále než jako na lodi. Nebylo kam utéct. Nic se nedělo. Pusto a prázdno. Byli celí zmožení z toho, jak se nemohli pořádně hýbat, a po čase už si ani nepamatovali, jaké to vlastně je, hýbat se. Všude jen jednotvárnost, bolení břicha, páchnoucí dech. Zdály se jim sny o zelenině.

Naštěstí Anna měla svou kytaru, a kde je kytara, tam může být i hudba a zábava. Dokonce i paní Storaceová poznamenala, jak uklidňující je mít kytaru s sebou na lodi. Každá hodina strávená poslechem brnkající Anny byla hodina, kdy nemusela myslet na bolest. Je to požehnání, pochvalovala si paní Storaceová. Velice ji těšilo, že si Anna tu kytaru vzala.

Paní Storaceová byla žena, jejíž postavení v životě neodpovídalo jejím představám o vlastní vytříbenosti. Neustále byla začtená do nějaké knihy či sbírky básní, přičemž, jak se smíchem podotýkal její manžel, čím mravoučnější a nudnější byly, tím lépe. Přestože její choť byl o dobrých pětadvacet let starší, veškerou mladickost a hravost zastával on – ona tyto vlastnosti považovala za pošetilost. Vyčítala mu, že lítá hlavou v oblacích. Že prý je jeden velký usměvavý lišák, svůdník a záletník. Nepochybovala o tom, že v Londýně po něm zůstaly alespoň tři milenky. Nebýt jejich dcery a syna žijícího v cizině, dušovala se paní Storaceová, uchýlila by se do kláštera.

Každou chvíli si stěžovala na to nebo ono. Kdykoli se připravovala vyslovit své výčitky, nejprve se zhluboka nadechla nosem a zahleděla se do prázdna. Její manžel prý nestál nohama pevně na zemi. Vrhal se střemhlav do neznáma a čekal, že ho někdo zachytí. Když se paní Storaceová hněvala na Annu, říkala jí, že je celá po otci. Přesto přese všechno však milovala hudbu a nechávala se jí obměkčit. Sama nemohla tušit, jak přívětivě vypadala, když s uvolněným čelem a klidným dechem jenom tak poslouchala svou dceru. Anně to ale neuniklo, a o to krásněji se snažila hrát. Podmínky na lodi jí nevadily. Nevadilo by jí, ani kdyby plavba trvala dvakrát déle nebo kdyby neměli co jíst. Všechna ta nuda, nepohodlí, námořníci páchnoucí po rumu – ani všechny ty krysy, blechy a špína na jejích šatech i jí samotné – nedokázaly přehlušit velkolepost noční oblohy nad mořem. Když na ni někdy přišla nevolnost nebo vztek, stačilo, aby si připomněla: „Plavím se do Itálie. Potkám se se Stephenem,“ a rázem byla vyléčená. Kdyby cítila nevděk, musela by se stydět. Sice se jí stýskalo po Rauzziniho radách, vtípcích a smíchu, ale k tomuhle ji přece celou dobu vedl. Musela zpívat v Itálii. Zpívat jako malá v Londýně, kde ji díky jejímu útlému věku považovali málem za zázrak, bylo sice milé, jenomže dnes všichni stáli pouze o italské primadony. Za koncert místní rodačky by nikdo moc nezaplatil, ledaže by za sebou měla pěveckou kariéru ve všech slavných zahraničních operách. Rauzzini jí vysvětlil, že by měla v cizině zůstat dost dlouho na to, aby její krajané zapomněli, že je Angličanka.

Doufala, že ji Stephen bude milovat stejně tak, jako hodlala milovat ona jeho. Když odjížděl, bylo jí deset let. Pamatovala si, jak si spolu hrávali, jak byl trpělivý a veselý, vzpomínala si dokonce i na to, jak celé dny za zavřenými dveřmi cvičil hru na housle a cembalo, ale když si zkusila vybavit jeho tvář, nešlo to. Měli jenom jeden jeho malý portrét, který ještě před jeho odjezdem namalovala paní Storaceová. Prý to nebyla špatná podobizna, ale ani ne kdovíjak povedená.

A tak dorazili do neapolského přístavu a dlouhá malátnost z plavby z nich rázem opadla. Annin otec se nedokázal přestat usmívat – říkal, že si to tu i po dvaceti letech všechno pamatuje. Paní Storaceová se protáhla a cítila, jak se jí do končetin vrací život. A Anna tomu nemohla uvěřit. Byli tu a nikde jinde. Byl to dočista jiný svět než Anglie a oni byli v něm.

Ubytovali se u otcova staršího bratra, který se živil jako kupec. Stephen bydlel na konzervatoři. Jen co se umyli a najedli, nechali pro něj poslat. Všichni byli nervózní. Při každém byť sebemenším šramotu zvenčí pan Storace vyskočil a běžel k oknu. Paní Storaceová byla pobledlá a oči jí zářily. „Bojím se, že svého vlastního syna nepoznám,“ svěřila se švagrovi prostřednictvím svého manžela. Sice uměla něco málo italsky, ale odmítala tím jazykem mluvit, jelikož se styděla za chyby. „Bojím se, že on nepozná mě.“ Její švagr zahuhlal cosi na vyjádření podpory. Pan Storace znovu vyskočil k oknu.

Anna nedokázala chvíli posedět. Skoro nic nesnědla. Měla chuť utéct a běžet na konzervatoř. A pak tam najednou byl – Stephen, její bratr.

Nastal okamžik rozpačitosti. Stál ve dveřích, na sobě uniformu konzervatoře svatého Onufria, bílou halenu s černou šerpou. Vlnité vlasy mu padaly až na ramena a oči mu zářily napětím sedmnáctiletého chlapce, jehož pět let neviděli. Pak najednou se na něj všichni sesypali se smíchem ve tvářích a slzami v očích, div ho neumačkali, a překřikovali se, že by ho málem ani nepoznali, anebo že by ho poznali kdykoli a kdekoli, protože měl pořád ten stejný milý pohled, stejný způsob mluvy i manýry. Byl to křehký mladík s pohlednými rysy, sestřinýma očima a nevysokým vzrůstem po otci.

Dokola opakovali jeho jméno: „Stephene, Stephene,“ smáli se, prohlíželi si ho a sahali si na něj, aby se přesvědčili, že je skutečně s nimi. Připadal jim jako ze sna a oni jemu také, jako kdyby se ocitli v nějakém kouzlu.

„Anno,“ zeptal se, „pamatuješ si mě?“

Nechtěla se ho pustit. Hlasitě plakala a smála se tak, až z toho dostala škytavku. „Stephene,“ volala. „Stephene!“ A líbala ho na tváře a prohlašovala, že by ho poznala kdekoli na světě.

Později jeden pro druhého uspořádali malý koncert. Nejprve Stephen zahrál na housle s takovou samozřejmou zručností, že ho všichni museli obdivovat. Tak krásné noty a tóny! Nástroj v jeho rukou zněl jako lidský hlas. Dychtivě ho sledovali, to jeho zakaboněné čelo, ty jeho útlé a pevné ruce. Stephen se nijak nepředváděl. Koneckonců, vždycky býval spíš tichý. Bylo k podivu, že ho vůbec poslali pryč a že to zvládl. Teď z něj byl elegán a virtuos. Annino přání se naplnilo. Dočista si svého bratra zamilovala.

„Musíš mi zazpívat,“ řekl jí a ona mu ochotně vyhověla. Strýc naladil cembalo, i když u toho brblal, že se hodí leda tak na otop, a ona zpívala a sama se doprovázela. Stephen se celý rozradostněný nechal slyšet, že je nejlepší sopranistka v celé Neapoli. Všichni se uvolnili. Pan a paní Storaceovi se usmívali a přestali si jít na nervy. Bratr pana Storaceho si říkal, že už ví, jaké by to bylo mít děti. Stephen jako by povyrostl. A Anna, obklopená všemi svými milovanými, se snažila mít oči na stopkách a uši nastražené, aby si tento okamžik rodinného štěstí a pospolitosti vtiskla do paměti. Milovala svého otce a jeho drmolení, nepovedené slovní hříčky a nemotornou chůzi. Milovala svého neznámého strýce. Milovala svou matku i s tou její nevrlostí a zarputilostí. Milovala svého bratra, který ji připomínal ve tváři, ale nikoli v chování, a který figuroval v některých jejích vzpomínkách, zatímco v jiných chyběl. Nikdy se nesetkal s Rauzzinim. Celou tuto část jejího života, a nejen tu, nemohl znát, stejně jako ona nemohla vědět o jeho životě. Ale přesto to byl její bratr, její a nikoho jiného.

Příštího dne navštívili Stephenovu konzervatoř. Stephen už dostudoval, takže teď učil část mladších chlapců a příležitostně koncertoval. Vzal Annu na návštěvu k Giovannimu Paisiellovi, slavnému opernímu skladateli, jenž na konzervatoři vyučoval zpěv a kontrapunkt. Anna mu zazpívala a on byl příjemně překvapen. Slíbil, že ji doporučí svým přátelům a že jí sám čas od času nabídne nějakou menší roli ve svých operách. Jenomže měsíce plynuly a od Paisiella nic kloudného nepřicházelo. Anna sice zazpívala několik sólových kantát v katedrále, avšak peněz za to bylo žalostně málo. Nakonec se Paisiello svěřil, že přece nemůže vsadit na mladičkou Angličanku. „Napřed musí víc zpívat v Itálii,“ pověděl panu Storaceovi. „Musí tu strávit pár let.“

„Jak má zpívat v Itálii, když si ji nikdo v Itálii nechce poslechnout?“ ptal se pan Storace.

Paisiello pokrčil rameny. „Jak člověk dosáhne čehokoli?“

Otec si přál, aby zazpívala před Jommellim, který kdysi učil Farinelliho, ale ten ji odmítl přijmout. Vzkázal, že je příliš starý na to, aby věnoval čas Angličanům.

Cimarosa byl ve Francii a měl se vrátit až po Novém roce. Pan Storace dříve přeložil několik Cimarosových oper a teď si s ním dopisoval. Vkládal v něj veliké naděje a Cimarosa skutečně slíbil na svou čest, že Anně pomůže. O Francii se ani nezmínil.

Celá rodina kromě Stephena onemocněla horečkou a zažívacími potížemi. Po dva týdny neopustila Anna postel. Ovšem pokud se měli pohybovat mezi šlechtou, což museli, bylo nutné, aby dobře jedli a chodili v dobrých šatech. Jenomže šlechta Annu na své koncerty a dýchánky nezvala, protože ji nikdo neznal. A i kdyby ji znali, všichni by předpokládali, že neumí zpívat, protože je Angličanka.

Na jaře se otec rozhodl vrátit do Anglie a nashromáždit nějaký kapitál. Vrátit se měl až na konci léta a přál si, aby zbytek rodiny v době jeho nepřítomnosti odjel z Neapole a zkusil štěstí jinde. Neapole jim byla k ničemu. V Neapoli působilo příliš mnoho zpěvaček. Nebyl sice pověrčivý, ale přesto věřil, že jinde jim štěstí bude víc nakloněno, že celý ten bezmála rok v Neapoli byl proklet jakýmsi oparem zmatku a nepořádku. Jenomže během pobytu v Londýně zemřel na nakažlivou chorobu. Paní Storaceová s dětmi zůstala sama jen s velice málo penězi a dluhy nejen v Neapoli, ale teď už i v Londýně.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Kastrát

Amorek v plné zbroji

Neapol