Linda Benkovičová

Krásne sexi nezadané

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Linda Benkovičová, 2015

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2015

Design © Marta Blehová, 2015

Jazyková úprava Sylvia Sachs

471. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-462-2 (brož.)

ISBN 978-80-8114-463-9 (ePub)

PRVÁ KAPITOLA

Saša položila na zem poslednú škatuľu, zatvorila dvere a vyčerpaná si sadla na zem priamo v predsieni.

Konečne to má za sebou.

Vlastne nie, všetko naozaj nepríjemné ju ešte len čaká, sťahovanie je z toho celého tá najmenej bolestivá vec. V hlave sa jej vynorila spomienka na to, ako sa pred časom s Romanom sťahovali do jeho nového bytu. Všetko sa vtedy zdalo byť ideálne, plánovali si, ako si ho zariadia, vymaľujú, aký nábytok si kúpia...

Po roku spoločného bývania sa ale všetko zmenilo a teraz Saša sedí na chodbe úplne iného bytu, celý svoj život má zbalený v pár škatuliach a netuší, čo ďalej. Nechce sa jej začať vybaľovať, nechce sa jej nič, nevládze už ani plakať. Najradšej by celý deň presedela na zemi v predsieni a len tak pozerala do steny...

Ale nie, musí sa vzchopiť, musí niečo robiť, lebo sa zblázni.

Vstala a pustila sa do hľadania rýchlovarnej kanvice. Balila sa narýchlo, a tak jej ani nenapadlo označiť si škatule, aby mala lepší prehľad, čo kde nájde. Ako naschvál boli kuchynské veci až v úplne poslednej, ktorú otvorila. Vyhrabala z nej, čo potrebovala a dala variť vodu na kávu. Tak. Moja prvá káva v novom byte, pomyslela si a smutne sa pousmiala.

Uvedomila si, že na začiatku, keď spolu začali bývať, si kávu robila sama len vtedy, keď bol Roman na služobke. Bolo to síce dosť často, ale v tých dňoch, keď bol doma, odchádzal do práce vždy skôr, a tak ju v každé také ráno na stole v kuchyni čakala šálka už hotového pressa, väčšinou pri nej bol aj lístok s odkazom, na ktorom jej Roman prial dobré ráno, alebo jej naň len napísal, ako ju miluje. Takto to bolo na začiatku. Lenže potom... Potom sa všetko zmenilo. Pri tejto spomienke sa Saša už neovládla a bezmocne sa rozplakala.

Voda zovrela, no Saša ju nechala tak, kašľala na kávu, kašľala na to, že má okolo seba bordel a kopu nevybalených škatúľ, kašľala na všetko. Z posledných síl sa presunula na gauč a zaborila tvár do vankúša.

Prebrala sa, až keď už bola tma. Ani netušila, kedy zaspala, zdalo sa jej, akoby tu ležala aspoň týždeň. Prvá jej myšlienka, samozrejme, patrila Romanovi.

Chcela sa postaviť a dať si aspoň sprchu, rozmýšľať o niečom inom, možno ísť von, ale pri tej predstave opäť len klesla na gauč a zostala ležať. Nemohla prestať naňho myslieť.

Ako sa dá nemyslieť na niekoho, s kým ste žili v jednej domácnosti, kto vás požiadal o ruku...

... a kto týždeň pred svadbou bez stopy zmizol z bytu aj z vášho života...

Roman a Saša sa spoznali úplnou náhodou, vyzeralo to takmer až ako scéna z amerického romantického filmu. V nákupnom centre sa Saša v zime pošmykla na dlažbe a strieskala sa aj s taškami na zem ako vrece zemiakov. V tej sekunde pri nej stál ten najkrajší muž na svete a so šarmantným úsmevom jej podával ruku.

„Nestalo sa vám nič?“ opýtal sa trochu pobavene, trochu s obavou. Saša naňho len nemo pozerala a nemohla uveriť, že sa to stalo akurát jej. To, že takto trápne spadla a to, že jej na pomoc prišiel absolútne božský muž.

„Som v poriadku, ďakujem,“ vykoktala po chvíli.

Roman sa usmial ešte očarujúcejšie a pozval ju na kávu. Áno, totálne klišé. Keby to Saša na vlastnej koži nezažila, neverila by. A samozrejme, že šla, hoci v tom čase mala dlhoročný vzťah s Andrejom.

A šla aj na ďalšiu a na ďalšiu a po tretej svoj vzťah ukončila, pretože sa do Romana absolútne a bezhlavo zamilovala. A vyzeralo to, že je to obojstranné. Navyše bola Saša po rokoch s Andrejom nešťastná už aj predtým, než stretla Romana. Jej najväčšou túžbou bolo mať dieťa, ale jej priateľ sa do rodičovstva nijako zvlášť nehrnul, práve naopak. Sašu už nebavilo donekonečna mu omieľať, že ona dieťa chce a najlepšie čím skôr. Samozrejme, že ho nechcela nútiť, ale nechcela sa mu ani prispôsobiť. Okrem toho si veľmi dobre uvedomovala svoje kvality – nebola žiadna obyčajná, nevýrazná baba, naopak, jej výzor ju jasne posúval do kategórie exkluzívnych žien. Nikdy nemala problém s tým, že by po nej muži nešli, naopak, nestíhala ich od seba odháňať. Veľmi dobre teda vedela, že keby chcela, nájde si iného priateľa, ktorý s ňou dieťa bude chcieť mať skôr, než by sa nazdala. No na druhej strane bola s Andrejom roky, mala ho rada a v podstate sa s ním ani nechcela rozchádzať. Až do momentu, kým nestretla Romana. Od tej chvíle bolo všetko inak a Sašin život sa radikálne zmenil.

Rozišla sa s Andrejom a začala si hľadať byt. Roman jej však po týždni vzťahu navrhol, aby šli bývať spolu. Povedal, že sa už dlho chystal investovať do nejakej nehnuteľnosti, a tak nevidí dôvod na to, aby si Saša hľadala podnájom. Navyše, Romanova práca si vyžadovala časté cesty do zahraničia, byt bude prázdny a Saša tak bude mať priestor aj pre seba. Roman jednoducho rozhodol, že budú bývať spolu a hotovo.

Saši to na jednej strane imponovalo, na druhej si nebola istá, či je na to pripravená. Roky žila s iným mužom, a teraz sa má len tak, akoby nič, presťahovať k inému? Váhala, ale nakoniec si povedala, že to riskne. Nakoniec, prečo nie?

Zo začiatku to vyzeralo ako ideálny vzťah. Milovali sa, nemali žiaden problém, Roman bol síce naozaj často preč, ako vravel, ale ak bol doma, takmer všetok voľný čas trávil so Sašou. Tá sa zase stíhala starať o domácnosť, o neho a ešte chodiť aj do práce. A darilo sa jej. Ani si neuvedomila, že Roman bol postupom času čoraz častejšie preč z domu, chodí na dlhšie služobky a aj v práci trávi omnoho viac času. Verila mu a nikdy jej ani nenapadlo upodozrievať ho z niečoho. Brala to skrátka tak, že má viac práce ako zvyčajne. No keď to trvalo už takmer šesť mesiacov, Saša sa stále častejšie cítila osamelo, stále viac sa s Romanom hádala a on ju zakaždým presviedčal, že je všetko v poriadku, že to robí pre ňu, pre ich budúcu rodinu.

Po trištvrte roku si Saša uvedomila, že to takto nechcela. Žila úplne iný život, než si na začiatku ich vzťahu predstavovala. Roman ju ubezpečoval, že ju miluje. Že chce, aby mali dieťa. Že už nebude tráviť toľko času v práci. A Saša mu uverila, lebo mu chcela uveriť, a keď ju Roman veľmi romanticky požiadal o ruku, bola v siedmom nebi a úplne prestala byť obozretná.

S hrdosťou nosila nádherný briliantový snubný prsteň, plánovala, aké šaty si nechá ušiť a koľko hostí pozvú na svadbu. Roman v plánovaní nijako nezaostával, on navrhol termín a dohodol aj formality na úradoch. Všetko klapalo. Teda, vyzeralo to tak...

Týždeň pred svadbou, keď už boli Sašine vysnívané šaty ušité, prišla Saša domov a našla tam len poloprázdne skrine. Po Romanovi zostala iba zubná kefka.

Saši v hlave vírili všetky spomienky naraz. V tme sa rozhliadla okolo seba, a keď uvidela škatule a rozhádzané veci, hneď sa jej znova chcelo plakať. Vzchopila sa a vstala. Šla po kabelku a vytiahla z nej mobil, aby sa pozrela, koľko je hodín. Na displeji svietili štyri neprijaté hovory od Ely. Chvíľu váhala, no nakoniec vytočila jej číslo. Určite sa o ňu bojí.

„No konečne,“ ozvalo sa po pár zvoneniach, „už som si myslela, že sa ani neozveš,“ povedala Ela s miernou výčitkou v hlase.

„Zaspala som,“ zmohla sa Saša na strohú odpoveď.

„Ale už si hore, takže si daj sprchu, nahoď sa do niečoho sexi a o dve hodiny ťa čakám v Piane.“

Piano bol ich obľúbený bar. Vždy tam bola zábava a dobrá atmosféra, no dnes Saša nemala ani najmenšiu chuť niekam ísť a už vôbec sa jej nechcelo tváriť veselo a bezstarostne.

„Eli, ja sa dnes fakt na to necítim, choď bezo mňa, aj tak by som bola mizerný spoločník,“ vyhovorila sa Saša.

„To nemyslíš vážne! To budeš teraz vkuse kysnúť doma? Neberiem žiadne blbé výhovorky, jednoducho ideš a hotovo. Uvidíš, že ti prospeje vyjsť medzi ľudí, prídeš aspoň na iné myšlienky.“

„Ela, fakt dnes nie, nehnevaj sa, proste sa mi nikam nechce,“ trvala na svojom Saša.

„Okej, tak ak sa ti nechce ísť von, prídem k tebe. O hodinku som tam, ok?“ nedala sa Ela.

„Tak dobre, príď,“ rezignovala Saša, „ale naozaj so mnou nebude zábava...“

„Neboj sa, keď prídem ja, hneď sa ti zlepší nálada, to si píš,“ zasmiala sa Ela. „Takže o hodinu u teba, čakaj ma, zatiaľ pa.“

„Pa...“ hlesla Saša a nahnevaná sama na seba zamierila do sprchy. Mala jej povedať, že sa musí vybaľovať, že má neporiadok, že hocičo. Elu mala rada, bola to fakt jej najlepšia kamoška, ale dnes sa naozaj necítila na spoločnosť. No čo už, nejako to snáď zvládnem, pomyslela si. A možno bude naozaj dobre, ak budem chvíľu myslieť na niečo iné.

Presne o hodinu Saši zazvonil telefón. Bola to Ela.

„Áno?“ ozvala sa Saša.

„Drahá, nemáš ešte na zvončeku menovku! Môžeš mi otvoriť?“ vychrlila jedným dychom.

Saša jej zhora otvorila a nadiktovala poschodie a číslo dverí.

„Je to tu super!“ nadchýnala sa Ela, hneď ako vošla do priestrannej obývačky. „Milujem tieto staré tehlové domy a tá terasa je úžasná, počítaj s tým, že sa k tebe v lete budem chodiť opaľovať!“ zasmiala sa. „Vážne je to tu bohovské.“

„To hej, ale ešte ma tu čaká veľa upratovania a vybaľovania, takže ak chceš v lete vylihovať na mojej terase, musíš pre to niečo urobiť,“ hodila na ňu Saša záhadný pohľad.

„Takže mám na víkend brigádu?“ chytila sa Ela.

„Presne. Čakám ťa s farbami, metlami a prachovkami,“ odpovedala Saša a prvý raz sa aspoň trochu pousmiala.

„No vážne,“ zmenila zrazu Ela výraz, „ako to zvládaš?“

Saša sa zamyslela. Vlastne ani nevedela, čo by mala povedať... Má sa tváriť, že to zvláda v pohode? Nezvláda to vôbec!

„No, popravde... Je mi nanič,“ priznala.

Jasné, že jej bolo nanič, ako inak jej mohlo byť? Srdce jej išlo roztrhnúť na dve polovice. Nenávidela sa za to, že sa s tým nevie vyrovnať, nenávidela jeho za to, že ju do tejto situácie dostal.

Keby sa s ňou aspoň normálne rozišiel, keby jej aspoň vysvetlil, prečo ju opúšťa. Nie, nič, zbabelo a trápne sa zbalil a jednoducho zmizol.

„Jasné, že ti je blbo,“ zúčastnene na ňu pozrela Ela, „ale skús naňho nemyslieť. Len hajzel sa takto môže zachovať, bezcharakterný úbožiak!“ vysypala zo seba, akoby jej čítala myšlienky.

Ela odišla zo Sašinho bytu okolo polnoci. Celý večer sa jej Saša vlastne len vyplakávala a ona ju ochotne počúvala. Naozaj jej to pomohlo. Bola rada, že sa na ňu môže spoľahnúť a povedať jej čokoľvek. Nevedela si predstaviť lepšiu kamošku. Spolu sa dohodli, že tento večer bude pre Sašu tým posledným, ktorý presmúti, a od zajtra sa, s Elinou pomocou, pustí do upratovania, maľovania a zariaďovania, zabudne na to, čo bolo a začne nový život.

Naozaj sa tešila, že si bude môcť byt zariadiť po svojom.

S Romanom kupovali všetko spoločne, vždy sa vedeli na všetkom dohodnúť, ale stále to bol jeho byt. Teraz má svoj vlastný, síce len prenajatý, ale majiteľ jej v ňom dovolil urobiť úpravy tak, aby sa v ňom cítila dobre.

Vlastne nebyť Ely, asi by sa z Romanovho bytu nedokázala tak rýchlo odsťahovať. V prvé dni, keď ešte nevedela, čo sa vlastne stalo, sedela doma a čakala, dúfala, že sa vráti, že jej všetko vysvetlí. Telefón mal vypnutý, nič nemuselo byť definitívne. Chvíľami dokonca pociťovala aj niečo ako strach, konštruovala si v hlave absurdné scenáre o tom, čo sa mu mohlo stať, ale vedela, že sa len chytá slamky. Asi by si nezbalil všetky veci, keby sa mu niečo stalo. Nikto by ho asi z bytu neuniesol spolu so všetkými jeho vecami.

Nemohla sa však zbaviť všelijakých šibnutých myšlienok, kým nevedela, čo s ním naozaj je. Prečo odišiel. Prečo jej toto urobil!

Až keď jej po týždni prišiel od Romana mail, pochopila, že sa všetko skončilo. Nevedela prečo, nevedela kde je, nevedela nič. Napísal jej len: „Nehľadaj ma, nevrátim sa. Odsťahuj sa čím skôr, byt predávam.“

Dve strohé vety od muža, ktorý si ju chcel ešte prednedávnom vziať, ktorý s ňou plánoval dieťa. Len tieto dve chladné a neosobné vety. Žiadne vysvetlenie, žiadna empatia. Po ich prečítaní sa Saša takmer zrútila a nebyť Ely, asi by sa už nikdy nepozbierala.

DRUHÁ KAPITOLA

Ešte pred rokom žila Anna absolútne pokojným, stereotypným životom. Vyhovovalo jej to tak. Ak vošla do bytu a na zem v predsieni položila tašky s nákupom, znamenalo to, že je sobota. Bola zvyknutá robiť raz do týždňa veľký nákup, žila sama, a tak presne vedela, čo potrebuje. Nakupovanie jej nikdy netrvalo dlhšie ako pol hodiny. Neznášala nákupné centrá a snažila sa nezdržiavať sa v nich dlhšie, než bolo nevyhnutné. Nenávidela všadeprítomnú klimatizáciu, množstvo zbytočného tovaru, množstvo ľudí, ktorí si ho bezhlavo kládli do košíkov a míňali naň kopu peňazí. Anna si pred odchodom na nákup vždy pedantne spísala, čo potrebuje, aby zbytočne nestrácala čas premýšľaním medzi regálmi a aby nekupovala zbytočnosti. Niežeby si to nemohla dovoliť, ale jej praktická povaha jej v tom bránila.

S nákupom v kufri auta sa potom vždy ešte zastavila na kávu v cukrárni v centre mesta, bol to jej sobotňajší rituál. A nebol jediný. Annin život sa v podstate celý skladal z podobných rituálov a zvykov, milovala svoje stereotypy a takéto fungovanie jej nadmieru vyhovovalo. Bola skôr samotársky typ a rada si sama určovala, čo, kedy, kde a ako bude robiť.

V ten deň, presne pred rokom, sa s plnými taškami presunula do kuchyne, zapla rádio a pohmkávajúc si do rytmu začala vybaľovať a odkladať nákup. Mala v pláne ešte navariť, potom si ísť zabehať a nakoniec do sauny – ďalší z rituálov.

V rádiu zaznela jej obľúbená pesnička, dala ju hlasnejšie a mimovoľne sa roztancovala po kuchyni, bolo jej fajn a tešila sa, že má pred sebou ešte krásne dva dni, ktoré strávi presne podľa svojich predstáv.

Anna bola typ ženy, čo nemá rada zasahovanie do jej života a cení si svoju slobodu, možnosť robiť vždy to, čo sama chce. To bol aj hlavný dôvod, prečo nemala žiadnu vážnu známosť.

Druhým dôvodom bola jej uzavretá, hanblivá a tichá povaha. Hoci bola krásna, mala miery modelky a so svojou tmavou pokožkou a hnedými vlasmi vyzerala ako exotická Španielka, nebola z tých, ktoré by chodili baliť mužov či zabávať sa do nočných klubov. Mala rada samotu, pokoj, svoje súkromie. Skutočnosť, že nemá chlapa, ju nijako netraumatizovala, naopak, bolo jej dobre a milovala svoj život taký, aký bol – samotársky. Navyše, ak by o nejaký vzťah stála, nebol by to žiaden problém – už len v práci po nej išli dvaja kolegovia, ktorí sa ju už veľmi dlho neúspešne snažili zbaliť. Predháňali sa v komplimentoch, láskavostiach, nosili Anne sladkosti a kvety, ale ona vždy len poďakovala, milo sa usmiala a všetky pozvania na kávy a večere mimo pracovnej doby rovnako s úsmevom odmietala.

No existoval aj tretí dôvod, prečo si nechcela začínať žiaden vzťah. Peter. Annina platonická láska. Spoznali sa presne v čase, keď Anna skončila výšku a začala pracovať v telke. S chuťou sa pustila do nového života, do práce, prihlásila sa na kurz francúzštiny a... Tam ho stretla. Keď ako ich lektor prvý raz vstúpil do dverí, Anna prestala dýchať. Bol dokonalý. Bol božský. Bol skrátka neodolateľný.

Už na prvý pohľad bolo jasné, že je to presne jej typ – vysoký, tmavovlasý, s neuveriteľne nádhernými, hnedými, uhrančivými očami. A keď ho spoznala bližšie, zistila, že dokonalý nebol len z hľadiska výzoru. Keď ho počúvala, sledovala, vnímala, uvedomila si, že ak by spojila všetky pozitívne stránky všetkých mužov, ktorí sa jej kedy páčili, vznikol by Peter. Muž, ktorého si predstavovala pod označením „ideálny“. Malo to len dve malé chybičky. Jednou bola Petrova manželka a druhou syn.

Anna vedela, že mu nie je ľahostajná, už po prvej spoločnej káve. Hneď vtedy jej povedal o svojej rodine, ale tiež to, že keď ju uvidel, nemohol si pomôcť, skrátka s ňou chcel byť sám.

Od prvého stretnutia si Anna bola vedomá toho, že sa mu páči. Na druhom jej to potvrdil a po treťom sa rozhodla, že bude navštevovať kurz francúzštiny v inej jazykovke, aby svojou prítomnosťou na Petrových hodinách zbytočne neprovokovala jeho ani seba. Dohodli sa, že sa nebudú stretávať. Obaja vedeli, že toto nie je len chvíľkové očarenie. Odkedy sa spolu začali rozprávať, bolo im jasné, že si totálne rozumejú, že sú na jednej vlne, že skrátka to nie je len tak, ibaže... Ibaže Anna nebola z tých, čo odlákajú inej žene muža a Peter nebol z tých, ktorí by boli schopní podviesť ženu či opustiť rodinu. A presne toto si na ňom Anna vážila, presne preto ho mala rada, lebo bol v jej živote prvým a jediným mužom, o ktorom si mohla byť stopercentne istá, že je verný.

Akurát, že nie jej.

Prosto smola, nájsť dokonalého muža, ktorého dokonalosť si už doma užíva manželka. Napriek tomu, že Anna nechcela komplikovať život jemu ani sebe, nemohla naňho prestať myslieť. Vydržala však a neozvala sa mu, tak ako sa dohodli.

Nakoniec to nevydržal on. Po mesiaci Anne zavolal a povedal jej, že na ňu myslel každý deň a neskutočne mu chýbala. Spoločne sa teda rozhodli, že sa skrátka budú držať na uzde. Budú priatelia, lebo bez seba nemôžu a nechcú byť a majú sa radi, ale neprekročia žiadnu hranicu.

A tak sa stalo, že Anna získala najúžasnejšieho priateľa na svete. Lenže nech sa snažila, ako chcela, nemohla sa naladiť na to, že by ho mala vnímať LEN ako kamoša. No nemala na výber. Aj preto sa tak ponorila do svojej práce. Aby mala hlavu zamestnanú niečím iným...

Annin typický pracovný deň začínal budíkom o sedem tridsať, rannou kávou, zdravými raňajkami a cvičením. Potom sa osprchovala, obliekla a nalíčila a presne o deviatej vchádzala do budovy komerčnej televízie, kde pracovala ako vedúca vydania hlavných správ. Anna nikdy neprišla do práce ani o minútu neskôr, nikdy neprišla bez mejkapu, vždy bola dokonale upravená a dokonale pripravená.

Večer po práci sa vždy zastavila na jeden drink vo svojom obľúbenom bare, aby si vydýchla po vyčerpávajúcom pracovnom dni. Domov prichádzala okolo pol desiatej, sprcha, večera, ak nebola príliš unavená, ešte nejaký film v telke a spať. Sama.

Počas pracovných týždňov na spoločnosť ani nepomyslela, bola úplne ponorená do svojej roboty, ale z nej aj natoľko vyčerpaná, že bola rada, keď si aspoň večer mohla v pokoji vydýchnuť. Počas voľných týždňov bol však Annin život úplne iný. Snažila sa využiť každý deň na to, aby pre seba niečo urobila, aby sa tešila z každého okamihu. Pravidelne behávala, varila si luxusné, fajnové jedlá, bavilo ju to. Občas vybehla von na koláč, alebo kávu či víno s Petrom, a to bol aj celý jej spoločenský život. Teda okrem toho, ktorý žila na čete.

Večery počas voľných týždňov trávila väčšinou pri notebooku. Bavilo ju písať si s ľuďmi, bavilo ju to viac, ako sa s nimi osobne rozprávať, navyše na čete si mohla zachovať anonymitu, ustrážiť súkromie, prezradiť len to, čo sama chcela. Mala niekoľko stabilných internetových priateľov, s ktorými zvykla komunikovať, no so žiadnym z nich sa nikdy nestretla, nedovolila im prekročiť hranicu a ani do budúcna nič také neplánovala.

V písaní bolo pre ňu dosť zábavy aj vzrušenia, páčilo sa jej na tom to tajomno, mohla si pritom predstavovať mužov, s ktorými si písala, ako chcela, mohla im vymýšľať telá, oblečenie, skrátka si ich skonštruovať podľa vlastných predstáv. A nemala v úmysle si tieto svoje ideály a predstavy narušiť osobnými stretnutiami, realitou, ktorá, ako tušila, by bola pravdepodobne omnoho horšia a na míle vzdialená jej predstavám. Realita by to skrátka všetko len pokazila, bolo by to zrazu nudnejšie, menej tajomné, proste reálnejšie. Virtuálne vzťahy jej dávali slobodu a možnosť kedykoľvek skončiť. Odhlásiť sa. Dávali jej možnosť snívať.

Keď si Anna počas voľných večerov sadla k počítaču, zvyčajne bol vždy niektorý z jej četových priateľov online. S každým z nich sa bavila inak, o inom, s každým mala osobitý a jedinečný vzťah a spôsob komunikácie.

V tú sobotu, pred rokom, presne podľa plánu navarila, šla behať a potom do sauny. Domov sa vrátila príjemne zrelaxovaná a spokojná, urobila si ľahkú večeru, pustila obľúbené cédečko a zapla notebook. Prihlásila sa do četu a prečítala správy, na ktoré síce hneď odpísala, ale ako naschvál tentoraz žiaden z jej priateľov nebol online, čo sa dovtedy nikdy nestalo, takže na odpovede čakala márne. Čet však nechala zapnutý a odbehla do kuchyne naliať si pohár bieleho vína.

Chvíľu len tak pobehovala po byte, letmo upratovala neexistujúci neporiadok, poliala kvety... S prekvapením si uvedomila, že ju vyvádza z miery fakt, že nikto, s kým by si mala chuť písať, nie je online. S Petrom takto po večeroch nezvykla komunikovať, vedela, že ich trávi doma a nechcela mu narúšať chvíle s rodinou. Večerné hodiny a víkendy skrátka patrili jeho manželke a synovi a Anna to musela rešpektovať.

Opäť si sadla k počítaču a z cédečka si pustila film, ale nevedela sa naň sústrediť, stále otvárala okno četu a sledovala, či sa niekto nepripojil. Nič. Bože, Anna, veď ty si normálna závisláčka! povedala si pre seba a zrazu jej to prišlo smiešne. Opäť preklikla na film a vtedy sa z četu ozval zvuk prichádzajúcej správy. Nedočkavo klikla znova na okno, kde svietila obálka a vedľa nej neznámy nick. Noe. Otvorila správu a čítala: Nechcem nič viac, len sa s tebou rozprávať, tu, teraz. Uvidel som tvoju fotku a bolo mi jasné, že dnešný večer strávim s tebou.

Žiadne „ak chceš“, žiadne „prosím“. Skrátka jej oznámil, že ON chce. Jeho sebavedomie a drzosť ju na jednej strane iritovali, na druhej priťahovali. Zaváhala, no potom odpísala: Môžeme to skúsiť.

Noe jej v momente odpísal a četovali spolu potom celý večer. Ak by ktokoľvek z Anniných kamarátov bol v ten večer online, nič z toho, čo sa stalo neskôr, by sa stať nemuselo. Lenže nebol. Bol tam len Noe a ona. A veľmi rýchlo pochopila, že sa jej s týmto človekom komunikuje nadmieru príjemne. Akoby sa poznali roky. Rozumel jej, mal rovnaký humor, skrátka bol taký dokonalý, až to bolo podozrivé. A ak fotka, ktorú mal na profile, neklamala, bol aj neskutočne šarmantný a krásny. Prekecali spolu niekoľko hodín, Anna si ani nevšimla, ako ubehli. Po polnoci išla spať s veľmi zmiešanými pocitmi.

To bolo pred rokom. Dnes to v Anninej kuchyni vyzeralo ako v tretej cenovej. Zapla rádio a postavila na kávu. Chvíľu jej trvalo, kým sa prebrala, v poslednom čase mala veľmi tvrdý spánok. Keď voda zovrela, zaliala kávu a šálku postavila na parapetu, aby rýchlejšie vychladla. Na nete si otvorila stránku dennej tlače, kvôli svoje práci ju bola nútená sledovať, aj keď mala voľno, aby nevypadla z obrazu. Automaticky siahla po škatuľke s cigaretami, ktorá však na obvyklom mieste nebola. Spomenula si, že v noci vyfajčila všetky. S nechuťou si uvedomila, že bude musieť ísť dolu do stánku, rozladilo ju to, ale nie tak, ako by ju bola rozladila ranná káva bez cigarety. Fajčiť začala len nedávno, nikdy predtým ju to nelákalo. Ale teraz už nevedela bez cigarety byť. Upokojovalo ju, keď fajčila.

Narýchlo si obliekla nohavice a vetrovku, vytiahla z peňaženky drobné a vyšla z bytu. Aspoň za ten čas káva vychladne, pomyslela si, nerada pila horúcu.

Vo výťahu, stále ešte v polospánku, rozmýšľala, čo dnes musí urobiť, obvyklé papierovačky, čítanie správ. Nechcelo sa jej do toho. Stánok bol hneď oproti bytovke, prebehla cez cestu, kúpila cigarety, vošla do vchodu a dvere za sebou, ako vždy, zatvorila. O chvíľu bola späť pri výťahu. Nastúpila a stlačila sedmičku. Zväzok s kľúčmi mala zavesený na prste, točila ním, pousmiala sa – vždy to robí a vždy jej pri tom napadne, že by to nemala robiť, raz jej tie kľúče spadnú do šachty, medzi kabínou a dverami je dosť široká medzera.

Vošla do bytu, ešte v predsieni si zapálila a zamierila späť ku káve a počítaču. Vedela, že stránka denníka je len pokus oklamať samu seba. Samozrejme, že nebude čítať noviny. Nemala na to silu. Jediný dôvod, prečo zapla počítač, bol ten, že dúfala – tak ako každý deň za posledné dva týždne – že keď sa prihlási, nájde ho online na čete.

Posledných štrnásť dní Anna trávila civením na monitor hodiny. Pozerala na jeho meno v zozname na čete a čakala, kým bude bodka pri mene zelená, no za celé dva týždne sa to ani raz nestalo. Pozerala na prekliatu sivú bodku, mohla by mu napísať správu, ale sľúbila sama sebe, že to už neurobí, kým nezareaguje na tie predošlé. Ako posadnutá pozerala na blbú bodku, hypnotizovala ju, chcela, aby ozelenela, lebo v zelenej bodke je predsa len určitá komunikačná šanca. Pri sivej bodke na monitore svieti len provokatívna veta: „Užívateľ nie je k dispozícii na rozhovor.“ Pravda však bola taká, že užívateľ už nebol k dispozícii vôbec na nič.

Toto pozeranie trvalo už štrnásť dní, počas ktorých výrazne upadala Annina starostlivosť o vlastné telo, byt, aj o všetko naokolo. Pozeranie bolo sprevádzané predstavami o tom, že zostarne sama, v prázdnom byte, už navždy.

Stále znova si predstavovala tie chvíle spred roka, keď sa spoznali. Fascinovala ju každá veta, ktorou o sebe niečo prezrádzal, precízne vybrané slová, dôkladne poskladané tak, že zneli až poeticky, krásne. Noe ju očaril hneď, nezáležalo jej na tom, ako bude vyzerať v skutočnosti, či fotka pravdivo zobrazuje realitu, stalo sa jej niečo, čo nikdy predtým – chcela ho spoznať osobne.

Keď sa na ďalší deň po prečetovanom večere prihlásila a zistila, že jej nenapísal, sklamalo ju to. Čakala deň, dva. Napokon to nevydržala a napísala mu sama. A hneď priamo to, po čom túžila, odkedy si vymenili prvé vety. Sama neverila tomu, že to robí, ale pozvala ho von.

Ich prvé súkromné stretnutie začalo rozpačito, lebo Noe bol akoby z iného sveta. Naživo vzbudzoval rovnaký dojem, ako prostredníctvom slov, pôsobil sebavedome, očarujúco, bol galantný a navyše neskutočne krásny. Anna ale nikdy nebola z tých žien, čo by sa pokúšali muža, ktorý sa im páči, hneď zbaliť. Už to bol výkon, že sa vôbec odhodlala pozvať ho na rande.

Bola skôr hanblivá, čakala na vhodnú príležitosť, a tak ju väčšinou buď predbehli iné ženy, alebo jednoducho stretla muža, ktorý to s hanblivkami vedel a dostal ju presne tam, kde ju chcel mať, presne ako jej prvý a zatiaľ aj jediný frajer. Teraz však cítila niečo, čo nikdy predtým, ak nerátala Petra – že tento muž je jednoducho iný. Zamilovala sa doňho už aj bez toho, aby ho videla, ale keď ho zbadala naživo, úplne tomu prepadla. Povedal jej, že v ten večer nevidel krajšiu ženu, ako je ona a Anne sa pri tej vete roztriaslo celé telo. Nestihla ani zareagovať – vlastne ani nevedela, čo by na to mala povedať, jednoducho sa cítila šťastne – a on ju len tak, z ničoho nič, pobozkal. Na prvom rande! Annu to prekvapilo, ale s údivom zistila, že hlavne vzrušilo. A Noe to urobil ešte raz. A v tej chvíli to jej šťastie už nemohlo byť väčšie.

Keď boli o pár dní prvýkrát spolu sami u Anny doma, sedeli, pili kávu a ona nevedela, čo povedať, bola nervózna, a tak len trepala o knihách, o filmoch a iných hlúpostiach. Bolo zvláštne, že naživo pred ním nevedela byť celkom uvoľnená. Stále cítila čosi ako rešpekt alebo niečo podobné, sama celkom nevedela, čo to bolo. Ich osobné rozhovory neboli také plynulé, ako tie na čete, lebo Noe v nich mal zjavnú prevahu.

Anna sŕkala kávu a vedela, že sa to stane, že to bude ten deň, keď sa mu úplne odovzdá. Ale Noe nemal v pláne uľahčiť jej to – len prikyvoval a usmieval sa. Keď jej došli témy, stíchla a len tak na seba pozerali, po dlhej chvíli ticha sa rozhovoril on, začal rozprávať o nejakom neznámom režisérovi a Anna sa smiala a tresla nejakú hlúpu poznámku, na čo on odpovedal: „Dobre, si len dvestodvanásty človek, ktorému o ňom nebudem hovoriť.“

Vravel to len zo žartu a ona sa smiala ďalej, hoci v skutočnosti jej vôbec nebolo do smiechu z toho, že by mala byť v jeho očiach dvestodvanásty človek z hľadiska hocičoho, chcela byť preňho prvá a jediná, a to navždy. Nikdy to pri nikom takto necítila. A smiala sa aj preto, aby ju neopustil, aby jej nezačal ubližovať, aj keď on na to nevyzeral. Lenže Anna už dávno zistila, že to s vyzeraním vôbec nesúvisí. Zistila to práve pri svojom prvom vzťahu a aj vďaka tomu bola zdržanlivá a nesmelá. Vlastne bola v živote zamilovaná len trikrát. Do svojho prvého frajera, do Petra a teraz už aj do neznámeho a nepreniknuteľného muža menom Noe.

Ešte v ten večer sa spolu naozaj milovali, lenže nemalo to byť ďalej také jednoduché, ako sa spočiatku zdalo. Nielen preto, že každého z nich k tomu viedlo niečo iné, ani nielen preto, že si to nepovedali, ale hlavne preto, že počas tohto svojho prvého fyzického kontaktu splodili dieťa. Samozrejme, bezprostredne potom to ešte nevedeli, a tak len ležali, boli ticho a užívali si prítomnosť toho druhého – každý svojím spôsobom a každý z iného dôvodu.

To bolo pred rokom. Teraz už Anna tie dôvody poznala. Preto z nej bola troska, ktorá dokáže len pozerať na monitor a fajčiť. Nikto jej neublížil tak ako on. Kvôli nemu sa vzdala svojho dieťaťa, priateľov, všetkého. Kvôli nemu sa z nej stala zúfalá, nešťastná žena s prázdnotou v srdci.

Vo vzťahu s Noem sa trápila takmer celých dvanásť mesiacov. Od začiatku, lepšie povedané od momentu, keď zistil, že si ju omotal okolo prsta, sa k nej správal povýšenecky. Spočiatku to nebolo až také výrazné a Anna mnohé veci akoby zámerne prehliadala. Asi po mesiaci prišiel prvý zlom. Noe jej jedného dňa len tak povedal, že nechce, aby sa naďalej stretávala s Petrom. Že si to nepraje. Peter mu bol od prvej chvíle, čo ho Anna spomenula, nadmieru nesympatický, hoci ho nikdy nevidel. Anna sa mu snažila vysvetliť, o aký vzťah medzi nimi ide a že určite nemá na čo žiarliť, ale Noe sa nekompromisne vyjadril, že nechce, aby sa stretávali a bodka. Dal Anne to najtrápnejšie ultimátum – buď ja, alebo on.

Ibaže Anna si trápnosť tohto vydieračského správania neuvedomila. Bola zaslepená láskou, či skôr možno citovou závislosťou na Noem. Nevšimla si, že ju manipuluje, alebo si to nechcela všimnúť. Jednoducho ho milovala, a tak sa podvolila. Súhlasila, že sa s Petrom prestane stýkať. Koniec-koncov, aj tak sa v poslednej dobe videli málo. A možno to tak bude aj lepšie, zhodnotila nakoniec. Pre ňu aj pre Petra.

Najlepšie to však bolo pre Noeho, čo si však Anna vo svojej zaslepenosti odmietala pripustiť. Asi o týždeň nato zistila, že čaká dieťa. Všetko tomu nasvedčovalo, a tak si spravila test. Bol pozitívny, preto ešte v ten deň zavolala Noemu, hoci to zvyčajne nerobila. Vždy čakala, kým sa ozve on. Mal náročné zamestnanie, riadil firmu a často mal rokovania, preto boli s Annou dohodnutí tak, že sa jej bude ozývať on. Aby ho náhodou nerušila. Nevídali sa každý deň, a keďže práve včera bol u nej, váhala, či sa mu má ozvať. Nakoniec však zvíťazila túžba povedať mu, akú má novinku. Dúfala, že sa poteší. Verila, že bude všetko v poriadku. No kdesi v podvedomí akoby tušila, že nebude. Niekde hlboko v sebe cítila strach.

Zavolala mu, no telefón nezdvihol. Skúsila to ešte raz o pár minút, ale stále nič. Nakoniec mu len napísala, že by s ním chcela hovoriť a keď bude môcť, nech sa jej ozve. Čakala až do večera, ale márne. Prihlásila sa na čet, dúfala, že možno bude tam, no tiež nič. Nakoniec šla sklamane spať.

Ozval sa až na ďalší deň okolo obeda. Pozvala ho k sebe, najskôr sa vykrúcal, že to dnes nestihne, no Anna už ďalej nechcela byť so svojou novinkou sama. Napätie v nej rástlo, a tak ho – na to, akej bola povahy – nebývalo rázne poprosila, aby si ten čas našiel. Nakoniec súhlasil a Anne napadlo, že možno už aj niečo vytušil. A mala pravdu.

Keď k nej o niekoľko hodín prišiel a opýtal sa, čo sa deje, vychrlila to rovno v predsieni. Zostal ticho a z jeho výrazu sa nedalo vyčítať nič. Anna však mala dojem, že to v ňom vrie a len sa snaží upokojiť, aby na ňu hneď nezačal kričať. Presne taký pocit z neho mala. Pripomenulo jej to totiž situácie, ktoré zažila so svojím prvým frajerom. Veľmi dobre to poznala. Ticho pred búrkou.

Noe sa nadýchol a pozrel Anne do očí. V tom pohľade videla hnev, rozhodnosť a ešte milión ďalších negatívnych emócií. Jediné, čo tam nebolo, bola radosť.

„Anna, ja dieťa nechcem,“ povedal najpokojnejšie ako dokázal.

A ju tá veta pichla priamo do srdca. Pozerala naňho a nebola schopná nijakej reakcie. Chcelo sa jej plakať, kričať, udrieť ho, hocičo.

Nespustiac z nej pohľad rovnako pokojným tónom dodal, že je na nej, čo bude robiť, no ak si dieťa nechá, nech s ním nepočíta inak ako finančne a ich vzťah v takom prípade končí.

Anna v sebe pozbierala zvyšky hrdosti a rozhodne prehlásila, že si dieťa nechá. Hneď potom otvorila dvere a rukou mu naznačila, aby odišiel. Neváhal ani sekundu.

Len čo za ním zavrela dvere, bezmocne sa zviezla na podlahu a usedavo sa rozplakala. Ale bola odhodlaná zvládnuť to. S ním, alebo bez neho.

A toto odhodlanie jej vydržalo presne týždeň. Nedokázala bez neho žiť. Trápila sa a pokúšala sa naňho zabudnúť, neustále si vtĺkala do hlavy, že muž, ktorý sa takto zachová, jej za to nestojí. No všetko bolo márne. Jej láska k nemu bola skrátka silnejšia. Nezvládla to.

Po týždni mu zavolala a trasúcim sa hlasom oznámila, že pôjde na zákrok. Ešte v ten večer k nej prišiel a náruživo sa spolu milovali. Zmietala ňou vášeň, podliehala jej, no zároveň ju ubíjal pocit viny. Posledný raz sa pokúsila presvedčiť ho, aby si to rozmyslel, no striktne ju umlčal a povedal, že svoj názor nezmení.

O pár dní nato šla Anna na potrat. Dobrovoľne sa vzdala svojho dieťaťa a to je niečo, čo si v živote neodpustí. Odsudzovala samu seba, no jej vzťah s Noem pretrval a to pre ňu bolo akýmsi zvráteným zadosťučinením. Odvtedy medzi nimi nenastal žiaden výraznejší problém a Anna sa postupom času zmierovala s tým, že to tak asi malo byť. Takmer desať mesiacov žila s pocitom, že prežíva tú najsilnejšiu lásku vo svojom živote. Noe k nej chodieval vždy, keď to bolo možné, no nasťahovať sa k nej nechcel. Tvrdil, že bude lepšie, keď to neuponáhľajú a ona sa s tým uspokojila. Stratila zdravý rozum, celý svoj život podriadila jemu. Už neboli žiadne pravidelné nákupy v sobotu, lebo sa mohlo stať, že sa jej práve v ten deň ozve. Žiadne sauny, žiadne rozhovory cez internet, prerušila všetky svoje kontakty s priateľmi na čete. A hlavne, žiadny Peter. Občas si naňho spomenula, ale vždy sa presvedčila, že jej v skutočnosti vlastne nechýba. Takto to šlo necelých desať mesiacov. Až kým sa jedného dňa Noe neodmlčal. Prestal sa ozývať a ona netušila, prečo. Po niekoľkých dňoch mu zavolala a on jej absolútne sterilným, bezcitným hlasom jednoducho oznámil, že má vzťah s inou ženou. A že bude najlepšie, keď naňho Anna zabudne.

Celý jej svet sa po tejto vete zrútil, nič už nemalo zmysel. Neverila, že ju mohol takto surovo opustiť. A od tej chvíle sa i ona stále viac opúšťala. Nedokázala nič robiť, ničím okrem neho sa zaoberať, stále myslela len naňho a nemohla sa z toho spamätať. Myslela, že sa zblázni, naozaj bola na pokraji šialenstva. Niekoľkokrát sa mu pokúšala dovolať, no číslo bolo neaktívne. Písala mu správy, na ktoré neodpovedal. Až to napokon vzdala. Sľúbila si, že mu už nenapíše. Že to zvládne. Že nájde v sebe silu a pozbiera sa. No vedela, že sama to nezvládne.

Bol len jediný človek, o ktorom vedela, že jej v tejto situácii môže pomôcť. Peter.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA