Copyright © Jana Robinson, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jana Robinson, 2015

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 978-80-7466-836-4 (ePub)

ISBN 978-80-7466-837-1 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Motto

Zas toužíš vrátit se… K čemu?

Utíkat chtěl bys… Kam?

Voníš ke ztraceným jménům

jak k vzácným léčivkám.

Přespříliš hřeješ se kouzlem

ohýnku vzpomínek.

Nevidíš? Zase ti sklouzne

dnešek jak prstýnek…

Jana Rathouská

Újezd 5. října 1998

Ahoj Ireno,

zdravím tě do rodných Teplic! Píšu, abych ti předložila návrh jedné z našeho středu, Heleny – tu sice ještě neznáš osobně, ale právě byste se poznat mohly, tak dávej pozor! Její muž Petr je advokát, ale ke svému důstojnému zaměstnání si ještě i plní dětské sny. Je blázen do cestování a sportu, a tak si založil cestovku „Vertikála“, velmi spartánského typu (proto s ní nikdy nejezdíme, nepřežily bychom transylvánskou divočinu, bivakování na Mont Blanku a tak podobně!). Helena s nimi občas jede, protože je fyzicky dost zdatná, ale jak sama říká, někdy toho má taky dost (a pak chce odbojně zakládat sekci „Horizontála“, kde by ona a další nebohé partnerky sportovních maniaků přečkaly s nějakým rozumnějším programem slaňování svých miláčků na dno propastí nebo se prospaly v příjemném hotýlku, zatímco ti šílenci spí někde na sněhu…). Neboj, neboj, na žádnou podobnou akci tě lákat nebudu, ale na lyže do Rakouských Alp ano. I když i tato nabídka pochází z dílny „Vertikály“, Hela se dušuje, že tentokrát to bude naprostý komfort v penzionku, kde nejenže mají pěkný bazén, ale lyžařský vlek začíná prakticky hned za vraty, a i městečko samotné je prý velmi malebné – název jsem zapomněla, ale tohle má být stejně jen taková sonda, jestli se vůbec domluvíme, že tam pojedeme. Ta Petrova cestovka totiž plánuje s tímhle podnikem uzavřít dlouhodobější kontrakt (je tam nějaká osobní známost – asi s majitelem hotýlku?) a tenhle výjezd by prý měl být takový testovací, za velmi dobrou cenu, tři pokoje k dispozici, prodloužený víkend v prosinci před Vánocemi. Tak. Jen je třeba urychleně se rozhodnout – když nepojedeme my, Petr to nabídne někomu jinému. Říkaly jsme si s Jarkou, že by to mohlo být fajn – lyže můžem, ne?, a příležitostí dostat se na ně je poměrně málo. Takže se svižně rozmysli, jestli bys do toho chtěla jít s námi! Však už by bylo i načase, aby ses začlenila do našeho dámského spolku a přestala se vymlouvat na to, že bydlíš sto kilometrů od Prahy. Martina s Helenou jsou z ještě větší dálky!

Mně by se akce „na lyže s kámoškama“ docela zamlouvala, protože doma svým pokladům nějak nezadržitelně přestávám stačit. Synkovi teda pochopitelně nestačím už dávno, ale už na mě začíná hledět shovívavě (= jako na senilní snaživku) i Tereza. A obávám se, že i Radoslav, hm… Jsou na mě hodní (tzn. netlučou mě a nenechávají v příkopu napospas smrti vyčerpáním) a obvykle se dokonce snaží nedávat najevo, že jsem při rodinných akcích brzdou – jenže já to poznám. Například občasné vyjížďky na kole pro mě začínají být poněkud traumatizující. Tuhle jsme jezdili poblíž Kerska, jenže pak jsme opustili bezpečné roviny Polabí a začali stoupat na nějaký hnusný táhlý kopec. Zůstala jsem beznadějně na chvostě a z posledních sil jsem se opírala do pedálů, a moji z nejmilejších se ke mně po chvíli vrátili, odporně svěží a hulákali na mě nepochopitelné pokyny jako „Přehoď si!“, až jsem – předstírajíc vzdor, ve skutečnosti na pokraji infarktu z vysílení – slezla z kola a dál ho tlačila. Chvíli poblíž mě balancovali na svých strojích, ale pak radši elegantně odjeli, protože se za mě styděli.

Zkrátka, kromě letních „babinců“ by možná nebylo špatné pořádat i zimní – co říkáš?

Sportu zdar!

Trapná cyklistka Hana

Teplice, 8. října 1998

Milá sportovkyně!

Zní to dost lákavě – já se na hory dostávám leda tak v rámci lyžáku jednou, maximálně dvakrát za sezónu (to když s nějakou příšernou třídou nikdo z našich srabáckých tělocvikářů nechce jet, ale pak to většinou moc velká idyla s těmi blbouny není). S Márou na hory nejezdíme vůbec – on nikdy ani na lyžích nestál. To víš, já to mám doma opačně než ty – Mára normálně nejezdí ani na kole, jenom na chalupě do hospody. Jediná výhoda je, že tam jako penzista může odjet na jaře (myslím na chalupu, ne do hospody!), zůstat celé léto a vrátit se až na podzim… což se minulý týden stalo, a já si jen ztěžka zvykám! Kocour, který tam s ním celou dobu byl, tady taky bloumá jak tělo bez duše a toužebně zírá oknem ven… tak nevím, kdo z nás dvou se na příští jaro těší víc, jestli já nebo Hobísek! Mára nemá co dělat, tak za mnou pořád chodí, třeba když vařím, stojí mi za zadkem a radí – bože, to už musel fakt do toho důchodu? (Ale jo, musel, jednak ho vyšoupli, sotva dosáhl příslušného věku, a jednak by ho k tomu beztak dohnaly stařecký choroby – zejména jeho prostata je noční můra, protože jde kvůli ní po Vánocích pod kudlu… To mám z toho, že jsem si nevzala mladého kolouška jako ty, ale dědka!)

No ale nad tou vaší lyžovačkou stejně váhám. Jednak to má být, jak píšeš, před Vánocemi, a tou dobou jsem přece jen zvyklá skákat kolem plotny a vůbec celé domácnosti, jednak mám trochu obavy, jestli bych zapadla, když s vámi nejezdím a znám se jenom s Jarkou (a to jenom z  pár setkání – nejdelší čas jsme spolu strávily na tvé první svatbě, a to už je jak z propasti dějin!). Hele, já asi spíš ne, ale chtěla bych se rozhoupat v létě a vyjet si s vámi, pokud myslíš, že bych se zařadila do kolektivu. (Tu Helenu dokonce neznám ani z vyprávění – jen pamatuju, že ses zmínila, že jste do babince přibraly nějakou novou.)

Tak se nezlob.

Pipka domácí Irena

Újezd 19. října 1998

Ahoj Ireno, pipko domácí!

No dobře, zhrzeně beru na vědomí, že před kamarádkami dáváš přednost plácání vánoček… hm. Navíc se ukázalo, že nebudeš jediná – i Martina je celá nesvá z představy, že by měla rodinku v předvánoční době opustit, prý kdyby to nevycházelo zrovna na ten poslední víkend, tak by jela, ale takhle neví, jak by to všechno stíhala, a blablabla. (Překlad: Nechce ji pustit ten její rozumbrd.) No nic.

Já myslím, že by ses mezi nás docela hodila – taky bych tě jinak do našeho kroužku opakovaně nelákala, že jo. Jaromíru už jakžtakž znáš; měly jsme sice období, kdy jsme se vídaly sporadicky, ale víme o sobě a kamarádíme se celou tu dobu od vejšky (dvacet let! – je to možný???). Možná mi ji osud přihrál místo ségry, když s tou opravdickou tak nevycházíme…

Martina je taky moje spolužačka, ale z novější doby: ještě předloni jsme spolu chodily na logopedii na pajdě. V prváku jsme se ještě nějak míjely, sčuchly jsme se až tak v půlce studia. Je ze Žlutic, takže se vídáme jen párkrát v roce, ale naštěstí ráda píše dopisy. Učí tam u nich cikáňata na zvláštní škole – pořád se chudák snaží stát novou Komenskou, ukázat žáčkům, že poznání je rozkoš, ale nějak se jí to pořád nedaří… Ale má hodného manžela Láďu, který ji obětavě konejší, když ji děti ve škole zdraví „Čau píčo!“ (to jako fakt!). Mají dva šikovný, příjemně komunikativní synky pubertálního věku. No a Martina před rokem přivedla svou kamarádku z dětství a spolužačkou ze střední i z vejšky, a to je Helena – „Vertikála“. Je taky úča, učí na gymplu ve Varech. Bydlí s rodinkou v Lokti: mají výjimečně protivnou dcerku. Teprve začala chodit do školy, ale točí celou rodinou. (Fakt je to spratek zavilej, dokonce i Marti, z nás všech nejtolerantnější, to váhavě připouští!)

Takže to jsme my. Když jsme přišly o Evu, proběhly dva tři pokusy o rozšíření našeho spolku, ale nedopadly, a tak se náš počet ustálil na čtveřici. Takže s tebou by nás bylo zase pět.

Z lyžování v prosinci teda nic nebude: Petr se nakvasil, že jsme neskočily po jeho velkorysé nabídce, a jede nějaká jiná parta z Vertikály, tudíž i já budu muset vzít zavděk lyžákem, respektive zimním jazykovým kurzem, který moje nová škola tradičně pořádá pro tercie (jezdí se na týden v zimě, jedna nebo dvě třídy mají normální lyžařský výcvik a tercie má ten jazykáč – ale lyže si berou všichni, učí se jen půl dne); už vím, že pojedu v lednu, do Harrachova. Naštěstí prý hotel Silente je osvědčený a budu si tam moct vzít i Terezu, případně další rodinné příslušníky, pokud projeví zájem (o čemž pochybuju – leda kdyby snad zrovna byly super ideální podmínky na lyžování…). Vilda byl s námi v srpnu na pár dní v Rakousku, jelikož ho zlákalo, že si bude moct zalyžovat na Kaprunu (měli jsme možnost využít bydlení v zaparkovaném karavanu v tom Kaprunu – nějaký Radoslavův známý ho tam takhle má celý léto a jezdí tam jak na chalupu), ale cestou zpátky domů náš chlapeček rezolutně prohlásil, že to sice bylo dobrý, ale stačilo – ukázalo se, že míní nejen konkrétní akci, ale celý čas, kdy s námi jezdil! Prý už je velkej. Což je pravda. Však už jsem si minule postěžovala, že mám pocit – co pocit, jistotu! –, že svým zlatíčkům přestávám stačit… a to nejen na kole a na lyžích, ale tak nějak vůbec jsem čím dál tím míň zdatná… ach jo. Například mě dost deptá, že kromě brýlí na čtení (a ani s těma jsem se za těch pět let, co je nosím, psychicky nevyrovnala!) asi budu potřebovat další na dálku, kruci! Zatím to doma tajím, nejspíš abych si nepřipadala jako nemohoucí stařenka, ale sem tam se to prolákne. Teď mi jako ilustrace naskočila taková drobná, legrační (ch!) vzpomínka právě z toho Kaprunu: Jednou tam na procházce po horských svazích moje rodinka zpozorovala sviště, nebo snad dokonce hned několik. A vzrušeně si je ukazovali a mně je ukazovali, a já v těch šutrech pořád nic neviděla. Dokonce jsem je chvíli podezírala, že se na mě domluvili a žádnej svišť tam není, ale podle jejich reakcí a radostného smíchu bylo zřejmé, jak se veselými kousky zvířátek baví – a rozčiluje je jenom moje neschopnost zaostřit a sdílet tak s nimi úžasný zážitek. Dlouho mi s napřaženými ukazováky vytyčovali směr, kam mám koukat, stále netrpělivěji, a když už Radkovi nějak zdrsněl hlas, nevydržela jsem s nervama a s falešným jásotem jsem vykřikla, že už je, chlupáče roztomilý, vidím, jéje! Chvíli na mě ještě miláčkové zírali s podezřením, jestli nekecám, ale hrála jsem odhodlaně roli pobavené pozorovatelky přírody – jen abych je přesvědčila, že nejsem v jejich společnosti méněcenný článek… Takhle jsem dopadla… Tolik k mému údělu s „mladým kolouškem“.

Ale kdybys to snad vzala, jako že si stěžuju, tak to ne – leda na ten svůj vetchý zrak!

Jo a ještě důležitá věc na závěr: poslední víkend v listopadu přijedu do Teplic, chystáme se za našima na už vlastně adventní návštěvu. Co? Odsuň všechny své manželské/mateřské/milenecké povinnosti a sejdi se se mnou! Stejně bych nevydržela v lůně své původní rodiny v jednom kuse celé tři dny, aniž bych nedostala nějakej tik, tak si mě laskavě zapiš do kalendáře!

Těším se na tebe!

Pozorovatelka svišťů

Hana

PedF UK, Celetná 20, Praha, 26. října 1998

Ahoj Jarko,

už jsem ti dlouho nenapsala dopis, a teď je k tomu vhodná příležitost, tak tady ho máš.

Píšu ti, jak vidíš, ze školy: je pátek a tedy jsem za studentku. Právě běží přednáška z dějin Great Britain. Hele, už abych to měla za sebou, myslím nejen dnešek, ale celý studium! Připadá mi, že jsem se nastudovala už dost. Učit se na zkoušky už mě velmi obtěžuje, navíc se tu tentokrát nesešla žádná přátelská parta jako minule – asi jsou speciální pedagogové mnohem veselejší a družnější než tihle anglofilové! Všude kolem mě tu sedí takový zarytý ambiciózní typy a každý hrabe na svém písečku… No nic.

Dnes nás však aspoň na chvíli stmelilo fópá našeho přednášejícího, takže jsme na sebe aspoň pro jednou pomrkávali a pobaveně se zubili – to ti musím vylíčit. Nový lektor, rodilý mluvčí, takový už od pohledu kožený Mr. Smith, nakráčel do učebny a vzal to od základů: osídlování krajiny, počátky zemědělství – velmi detailně. Lapala jsem slovíčka, jelikož dost mlel, a nebyla jsem jediná. Když se dostal k trojpolnímu systému = jak střídali ty pole, aby se půda stačila prohnojit a zregenerovat, pochopil, že divně zíráme, protože mu moc nerozumíme (akorát hujer Petrášek – studoval v USA dva roky – si čmáral poznámky, až se mu od pera kouřilo). Přednášející se nám pokusil pomoct českým výrazem, jenže místo „hnojivo“, což chtěl evidentně říct, použil „hovno“ – a pak ještě několikrát v průběhu přednášky! Určitě musel zaregistrovat oživení v našich řadách, ale nejspíš se domníval, že je to z obdivu, jak si umí poradit a použít odborný český termín! Chacha! Padali jsme ze židlí, když tento korektní pedagog – v bezvadném obleku a s vážným výrazem v obličeji – vyslovil třeba to, že rolníci zaorali rostliny, aby posloužily jako „green hovno“…

Teď už se však kožená tvář posunula po časové ose k viktoriánské éře, takže s hnojením máme utrum. Ještě dva dlouhé semináře, než budu moct jet domů za svými miláčky, dvounohými i čtyřnohými, ach ach, ale co nadělám, když ten kýžený papír o doplněném vzdělání potřebuju, budu-li chtít zůstat na své nové škole – a to budu! Stále se chválím, jak jsem udělala dobře, když jsem zhrdla pohodlným sice, ale tak nějak stále stejnějším maloměstským bydlem, a našla si ty Vysočany! I když to znamená, že pravidelně večer co večer musím zasednout a udělat si detailní přípravy na další den – jelikož bych bez nich byla ztracená! Studenti by mě roznesli na kopytech! To jsem teda na základce neznala… (Já vím, že jsi mi říkala celou tu dobu, že se mi na gymplu bude líbit víc, a mělas pravdu. Jenže s mrňavou Terezou se mi fakt nechtělo nikam dojíždět…) No a moji noví kolegové se stále projevují přátelsky a ředitel Veverka je vlídný a vstřícný… a krásný! Hele, ještěže mám doma muže svých snů, jinak bych teď na Veverku nyvě civěla jako řada mých kolegyň, o studentkách nemluvě! On je fakt celej Bartoška v mladších letech… i hlas má podobně mámivej… no nic, nechám toho. Jdu se soustředit na královnu Victorii a prince Alberta, ať si nemusím od Petráška všechno dopisovat.

Měj se, ostatní postřehy si nechám, až se příští středu sejdeme na kafe – zase v Máji, dole u ručníků, ve tři?

(věčná) studentka Hana

P. S. Teda, jestli já to nepřehnala s tím „mužem mých snů“… jestli se totiž od toho ideálu Radoslav nezačíná nějak podezřele odchylovat! Začínám si totiž myslet, že mu velký svět nedělá dobře. Dřív byl víc doma, nebáli jsme se o něj… Když si vzpomenu, jak jsme s Terkou schválně chodily na procházky k trati, když měl jet, a jak jásala, když jí tatínek zamával z lokomotivy… hm. V uniformě ochranky mu to sice taky sluší (dokonce i ten černej baret!), ale on teď začal pošilhávat po práci bodyguarda (dokonce i nějaké kontakty na solventní klienty už prý má), chodí věčně trénovat do posilovny a na střelnici a… já se na ten film „Osobní strážce“ s Costnerem neměla dívat!

Teplice, 2. listopadu 1998

Ahoj Hanko,

jasně, určitě se zastav, do kalendáře jsem si tě už zapsala červenou tužkou!

Doufám, že zvládáš své nové zaměstnání i studium levou zadní. Hele, já bych už studovat nešla, leda něco zajímavýho na Univerzitu třetího věku, protože tam se snad žádný zkoušky nedělají? To je jedna z věcí, kterou odjakživa ze srdce nesnáším, totiž když mě někdo z něčeho zkouší (a takových věcí kupodivu není zas tak moc, o dost méně než těch, které „jenom“ nesnáším – teď jsem si vzpomněla, jak mi na moje „nesnášení“ spolužačka Vacková řekla: „A vajíčka snášíš?“ – ovšem to bylo v době, kdy byla ještě vtipná, což pak bohužel pominulo). Ale pozor, obecně se rozšiřování obzorů nebráním, dokonce jsem se zapsala na kurz účetnictví! Nojo, úplně vidím tvůj zhnusený výraz! Docela vážně totiž plánuju, že se tomu budu věnovat v praxi: u nás v domě se zakládá sdružení vlastníků bytů (to musíme, když jsme si je od družstva koupili) a nikdo tu účtařinu neumí/nechce dělat, tak mě to tak napadlo. A až mě ve škole milej Čihák bude štvát ještě víc než teď, tak se mu na to další rok už vykašlu a budu si dělat svoje – no co tomu říkáš? Jen bude muset Mára splnit, co slibuje a co si už letos vyzkoušel, totiž zůstat celé léto na chalupě. Co se vrátil, chodí tu a skuhrá. Nic ho nebaví, leda tak luštit křížovky, a na všechno nadává. Takže buď ráda, že Radoslava baví dělat bodyguarda a že je spokojený! U nás navíc, kdykoli přijede Ondra na víkend, tak se ti dva kohouti na jednom smetišti spolu zhádaj – klidně o úplný blbosti. Myslím, že je za tím i to, že Mára pořád ještě neskousnul, že si Ondřej vybral zrovna teologickou fakultu. V naší rodině je to naprostý úlet, nikdy nikdo nebyl věřící, Mára to nemůže pochopit a pořád Ondru popichuje a furt má nějaký připomínky, až i náš svatý muž posléze vzplane – a je konec. Oba jsou naštvaný a já mezi nimi lítám a marně otupuju hrany.

No nic, pěkně si to užívej na nové škole a ať ti nadšení dlouho vydrží (mě už rychle pouští, bohužel).

Těším se, přijeď!

Irena

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Újezd 5. října 1998

Teplice, 8. října 1998

Újezd 19. října 1998

PedF UK, Celetná 20, Praha, 26. října 1998

Teplice, 2. listopadu 1998