Elizabeth Gilbertová

Poslední

americký muž

Ukážka z elektronickej knihy

JOTA / 2011

© Elizabeth Gilbertová, 2002

Všechna práva vyhrazena

Translation © Jan Sládek, 2011

© NAKLADATELSTVÍ JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7462-121-5

Dvěma nejúžasnějším ženám, jaké znám —

mé starší sestře Catherine Murdockové

a drahé kamarádce Deborah Luepnitzové.

Ovlivnily jste mě víc, než si dokážete představit.

Z toho vyplývá, že americká národní povaha je výsledkem vlivu pohraničí. Hrubá síla spojená s bystrostí a zvídavostí; praktičnost a schopnost hledat přímočará řešení; dokonalý smysl pro materiální aspekty života, strádající v uměleckém směru, ale jinak dosahující skvělých výsledků; elektrizující energie; dominantní individualismus schopný věcí velkých i děsivých; a v neposlední řadě nadšení a optimismus vyvěrající ze svobody — to všechno jsou rysy pohraničí…

— Frederick Jackson Turner

Kapitola první

Jaký nádherně divoký život! Zcela nový způsob bytí!

— Henry Wadsworth Longfellow v úvahách o tom, že by napsal epickou báseň oslavující amerického průzkumníka a dobrodruha Johna Frémonta

Když bylo Eustaci Conwayovi sedm let, uměl házet nožem natolik přesně, že dokázal přišpendlit veverku ke kmeni stromu. V deseti ji na dobrých patnáct metrů zasáhl v běhu šípem. Jako dvanáctiletý se vydal zcela sám do místních lesů, postavil si provizorní přístřešek a celý týden se živil jen lovem a sběrem plodů. V sedmnácti letech odešel z domu a vyrazil do hor, kde žil v týpí, které si zbudoval vlastníma rukama; oheň rozdělával třením hůlek, koupal se v ledové vodě horských potoků a oblékal se do šatů nahrubo ušitých z kůže zvířat, jež zabil a snědl.

S domovem se mimochodem rozloučil v roce 1977, tedy v době, kdy se v kinech poprvé objevil film Hvězdné války.

Následujícího roku, to mu bylo pouhých osmnáct let, se Eustace Conway plavil po Mississippi. Zdolával ji ve vlastnoručně vydlabané dřevěné kánoi, v níž se potýkal s víry, které dokázaly snadno pohltit dvanáctimetrový kmen, a zpět na hladinu ho vypustily teprve o dobrý kilometr dál po proudu. Hned další rok podnikl tři tisíce dvě stě kilometrů dlouhou pěší túru Apalačskými horami. Putoval z Maine do Georgie a živil se prakticky výhradně masem zvířat, která se mu po cestě podařilo ulovit, a sběrem lesních plodů. V následujících letech Eustace podnikl výpravu do německé části Alp, přešel je pouze v teniskách, v kajaku se plavil Aljaškou, zlézal skalní stěny Nového Zélandu a nějaký čas žil s lidmi kmene Navahů v Novém Mexiku. Ve dvaceti pěti se rozhodl, že se bude kulturou primitivních kmenů zabývat ještě podrobněji, aby se dozvěděl víc o starobylých dovednostech jejich členů. Odletěl tedy do Guatemaly, kde se okamžitě po výstupu z letadla začal shánět po tradičních komunitách. „Kde bych tady, prosím vás, našel nějaké primitivní kmeny?“ Místní lidé mu ukázali směrem k džungli, kterou pak řadu dnů putoval stále hloub do divočiny, až narazil na skutečně mimořádně odlehlou vesnici mayských indiánů, z nichž mnozí v životě neviděli bělocha. Strávil s nimi přibližně pět měsíců, během nichž se naučil jejich jazyk, seznámil se s jejich náboženstvím a zdokonalil se v tkaní látek.

Pravděpodobně nejpozoruhodnější dobrodružství ale prožil v roce 1995, kdy Eustace napadlo, že by se mohl na koni vydat napříč Spojenými státy. Na cestě ho doprovázel mladší bratr a jeho půvabná kamarádka. Byl to naprosto nepromyšlený, šílený podnik. Eustace vlastně ani nevěděl, jestli je taková jízda legální. Příliš se tím ale nezabýval. Prostě jen dojedl slavnostní vánoční večeři, na které si pochutnal se svou rodinou, vzal si svou zbraň, z půdy snesl osmdesát let staré vojenské sedlo (které bylo místy tak prošoupané, že při jízdě na stehnech cítil rozehřátou hruď koně), vyšvihl se do něj a bez dlouhých slov vyrazil na cestu. Od samého začátku počítal s tím, že by se spolu se svými druhy mohl do Velikonoc dostat k břehu Tichého oceánu, i když to všem ostatním přišlo k smíchu.

Všichni tři jezdci drželi pravidelné tempo. Každý den urazili bezmála osmdesát kilometrů. Živili se masem vysoké zvěře sražené automobily a polévkou z veverek. Zpočátku spali v různých stodolách a někdy taky u místních lidí, kteří na ně hleděli s nevěřícným údivem. Jakmile se ale dostali na suché pláně Západu, prostě se jen svalili ze sedla a noc přečkali pod širou oblohou. Jednou odpoledne se jim na rušném mostě na mezistátní silnici splašili koně a málem je smetl rozjetý kamion. Ve státě Mississippi je chtěli zatknout, protože na sobě neměli košili. V San Diegu koně prováděli úzkým travnatým pásem mezi nákupním centrem a osmiproudou dálnicí. V noci u supermarketu přespali a další den odpoledne dorazili k Tichému oceánu. Eustace Conway se s koněm vydal rovnou do příbojových vln. Do Velikonoční neděle chybělo jen deset hodin. Za sto tři dny se jim na koních podařilo přejet Ameriku, čímž stanovili nový světový rekord.

Po celé zemi, od pobřeží k pobřeží, se setkávali s lidmi všech možných povolání a různého vzdělání, kteří zasněně hleděli vzhůru k Eustaceovi usazenému v sedle a s trochou smutku v hlase říkali: „Kéž bych mohl cestovat jako vy.“

A Eustace jim trpělivě, jednomu po druhém, říkal: „Samozřejmě že můžete.“

Ale to jsem se ve svém vyprávění dostala příliš daleko.

Eustace Conway se narodil roku 1961 v Jižní Karolíně. Conwayovi bydleli v pěkném, pohodlně zařízeném domku ve čtvrti obývané podobně situovanými rodinami, jejichž obydlí se od Eustaceova nijak zvlášť nelišila. Hned za domem byl ale kus pěkného lesa, který místní developeři ještě nestačili vykácet. Ve skutečnosti to byl původní hustý a divoký porost, v kterém byste sotva našli úzkou pěšinu. Působil jako z docela jiného, dávno zašlého světa. Lákal nebezpečnými houštinami, v kterých se docela dobře mohli skrývat medvědi. A právě do něj bral otec — který se také jmenoval Eustace Conway a vyznačoval se tím, že znal odpovědi na všechny otázky — malého Eustace a učil ho poznávat rostliny, zvířata a ptáky amerického Jihu. Často se lesem procházeli dlouhé hodiny. Hlavy měli zvednuté do korun stromů a společně rozebírali tvary jejich listů. Právě s těmito výpravami se pojí Eustaceovy první vzpomínky. Vybavuje si nekonečný prostor lesa, rozptýlené sluneční paprsky prostupující hustým příkrovem nad hlavou, klidný, vždy moudře znějící otcův hlas a nádherný zvuk slov kobylka, bříza, topol. Vzpomíná si, jak si užíval nové informace, které se mu do hlavy zapisovaly v bezprostředním fyzickém kontaktu s přírodou. Dodnes se vidí v roli malého chlapce, který zakláněl hlavu tak dychtivě, že byla jen otázka času, kdy skončí na zádech s nesmírnou záplavou stromů nad sebou.

Zbývající věci ho v dětství učila jeho matka. Ukázala mu, jak správně tábořit, jak si vyrobit háček na ryby a pasti na zvěř, jak rozdělat oheň, vykuchat zajíce, uplést si z trávy provaz, najít na říčním dnu ten správný druh bahna na stavbu přístřešku. Taky ho seznámila s řadou knih, které ho okamžitě zaujaly svým nádherným titulem jako třeba Davy Crockett: Mladý dobrodruh nebo Moudrost divočiny. Taky mu ukázala, jak šít z tuhé jelenice. Především ho ale naučila, že vše, do čeho se pustí, má dělat s nadšením a co nejlépe. Je třeba říct, že Eustaceova matka se příliš nepodobala maminkám jeho vrstevníků. Ve srovnání s jižanskými ženami ze šedesátých let minulého století měla o něco víc odvahy. Rodiče ji vychovávali jako chlapce v letním táboře, který vedli a vlastnili v horách nedaleko Asheville v Severní Karolíně. Od malička to byla malá divoška, s kterou bylo těžké pořízení. Skvěle jezdila na koni a dokonale se vyznala v lese. Když jí bylo dvacet dva, prodala svou stříbrnou flétnu a za takto získané peníze se vydala na Aljašku, kde se svou puškou a psem žila ve stanu na břehu řeky.

Když bylo Eustaceovi pět, do lesa za domem poslali buldozery, které připravily pozemek pro další domy. Z jeho dětského snu nezbylo prakticky vůbec nic, ale naštěstí netrvalo dlouho a rodina se přestěhovala do velkého pětipokojového domu na jiném předměstí. Stál ve městě Gastonia v Severní Karolíně a v jeho bezprostřední blízkosti rostl hustý les. Paní Conwayová nechala Eustace a jeho malé sourozence běhat po lese prakticky od chvíle, kdy se postavili na nohy — mezi stromy se proháněli bosky a do pasu nazí, zcela sami, bez dozoru. Trávili tu prakticky všechen čas od rána do večera celé dětství, pouze s výjimkou doby, kterou museli sedět ve škole a v kostelních lavicích (protože matka rozhodně nehodlala dopustit, aby z nich vyrostli nějací divoši).

„Myslím, že jsem nebyla příliš dobrá matka,“ prohlašuje paní Conwayová nepříliš přesvědčivě.

Není asi třeba říkat, že ostatní matky v Gastonii byly její výchovou naprosto zděšeny. Některé si dělaly o osud Eustace a jeho sourozenců skutečně velké starosti. Volaly paní Conwayové a vážným tónem jí vysvětlovaly: „Ty děti byste neměla jen tak pouštět do lesa! Copak nevíte, že je tam spousta jedovatých hadů?“

Paní Conwayové přijde jejich péče ještě po třiceti letech mile úsměvná.

„O co jim proboha šlo?“ nechápavě kroutí hlavou. „Moje děcka přece odmalička poznala jedovatého hada na první pohled! Podle mě jim v lese bylo moc dobře.“

Když zhustíme dějiny Spojených států do velké zkratky, můžeme říct, že nejdříve lidé žili v pohraniční oblasti, která posléze zmizela. A tahle změna proběhla skutečně hodně rychle. Napřed tu byli indiáni, pak průzkumníci, po nich osadníci a města, která se rozrostla do moderních megaměst. Nikdo si téhle proměny nevšímal do chvíle, než divočina naprosto zmizela. Teprve pak po ní začali všichni toužit a chtěli ji zpátky. Během následného nostalgického vzpomínání na dávno zmizelé časy (k němuž nerozlučně patří představení Buffalo Billa v rámci jeho Wild West Show a obrazy Frederica Remingtona zachycující kovboje a další výjevy z divočiny) se rozšířily obavy, které je možné shrnout do následující otázky: Co vyroste z našich chlapců?

Problém spočíval v tom, že zatímco v tradičním evropském pojetí se dospívající hoch vydává do města, kde se z něj stane vzdělaný mladík uhlazených způsobů, v Americe to bylo odjakživa naopak. Američtí chlapci vyzrávají ve chvíli, kdy opouští civilizaci a vydávají se do hor. Tam se zbaví své kosmopolitní výchovy a mění se v drsné, úspěšné muže, kteří se spoléhají jen sami na sebe. Nejsou to žádní angličtí gentlemani, ale skuteční chlapi.

Tenhle divočinou odkojený Američan je velmi zvláštní odrůda. Rozhodně to není žádný intelektuál. Vzdělání nebo zbytečné úvahy o životě ho nezajímají. Spolu s de Tocquevillem o něm můžeme říct, že se vyznačuje „jistou nechutí ke všemu starobylému“. Běžně se s ním setkáte — alespoň podle popisu Johna Frémonta, kterým zachytil archetypálního obyvatele pohraničí Kita Carlsona — „na hřbetu dobrého neosedlaného koně, s kterým se bez klobouku projíždí prérií“. Může se vám ale také stát, že na něj narazíte ve chvíli, kdy se ohání mohutnou sekerou a ledabyle „odhazuje rozštípaná dubová a cedrová polena“ — přesně takovou vzpomínku nám zanechal jistý ohromený cestovatel z devatenáctého století.

Pro velkou část cizinců, kteří do země zavítali v průběhu osmnáctého a devatenáctého století, byl americký muž svého druhu turistickou atrakcí; vyvolával v nich stejný údiv jako Niagarské vodopády nebo nesmírně ambiciózní stavba železnice. V ničem si nezadal dokonce ani s exotickými indiány. Ne všichni byli ale samozřejmě nadšeni. („Snad ani neexistuje národ, a to mluvím i o Francouzích, který by byl stejně nadutý jako Američané,“ kousavě poznamenal britský cestovatel v roce 1818. „Všichni Američané, s kterými jsem se setkal, měli pocit, že je cizinci nemají co učit a trpěli nevyvratitelnou představou, že spolkli všechnu moudrost světa.“) Kritici i obdivovatelé se nicméně shodovali, že typickým rysem amerických mužů je jejich podnikavost a vynalézavost, kterou získali v souboji s divokou přírodou, v jejímž lůnu budovali Nový svět. Nemuseli se ohlížet na třídní rozdíly, nebojovali marný zápas s byrokracií, nepotýkali se s chudobou a špínou velkých evropských měst. Není divu, že tihle noví Američané dokázali za jediný den víc, než si kdo na starém kontinentu dokázal představit. To byla jejich hlavní odlišnost: nikdo nedokázal pochopit, že se dá pracovat tak neuvěřitelně rychle.

Němec Gottfried Duden, který v roce 1824 projížděl americkým Západem, aby našel vhodná území, na kterých by se mohly usadit rodiny jeho krajanů toužící začít za mořem nový život, udiveně zaznamenal: „V Severní Americe dokážou svobodně a dobrovolně spolupracující lidé během několika málo let dokončit stavby, na které v Evropě potřebujeme celá staletí.“ V době Dudenovy návštěvy například osadníci a farmáři v Ohiu budovali bezmála tři sta sedmdesát kilometrů dlouhý kanál, při jehož stavbě jim nepomáhal jediný odborník. Duden na vlastní oči viděl „nádherná města“, která se prudce rozrůstala na místě, kde před pouhými dvěma lety nestálo víc než pár domů. Obdivoval se novým silnicím a mostům, „tisícům nových farem“ a „stovkám parníků“, které byly — stejně jako vše ostatní — výsledkem ruční práce vynalézavých mužů, kterým záleželo kromě dokonalé funkčnosti také na vzhledu. Američan byl pro cizince muž činu. Potřeboval něco? Žádný problém, prostě si to vyrobil nebo postavil.

Není divu, že tahle představa odvážného a schopného obyvatele Nového světa byla v Evropě mimořádně lákavá. Anglická cestovatelka a spisovatelka Isabel Birdová, která proslula svým střízlivě odtažitým, takřka chladným stylem, při setkáních s drsnými Američany, na které narážela v padesátých letech devatenáctého století, jen stěží odolávala nepokrytému nadšení:

„Pokud se s „západním mužem“ osobně nesetkáte, jen stěží si o něm uděláte byť jen přibližnou představu… Je vysoký, pohledný, má široká ramena a mohutnou hruď a celkově působí jako fyzickou prací utužený člověk; má orlí nos, pronikavé šedé oči a hnědé vlnité vlasy — stejnou barvu mají také jeho vousy. Nosí kožený kabátek do pasu a kožené kalhoty po kolena, na nohou má vysoké boty zdobené výšivkou a opatřené stříbrnými ostruhami. Hlavu si kryje rudou, trochu pomačkanou a ušmudlanou, plátěnou čapkou protkanou zlatou nití, kterou bezpochyby dostal od nějaké půvabné obdivovatelky, která nedokázala odolat jeho pěkné postavě a neohroženému vystupování lovce. V jeho společnosti člověk neví, co je to nuda; zná spoustu zajímavých historek a příběhů, nádherně píská a zpívá romantické melodie… Je to šťastný, naprosto vyrovnaný tvor plný dobrodružných zážitků ze života na Divokém západě, dvorný muž svobodný jako vítr.“

Jen pro jistotu, moje slova to nejsou. Těžko říct, jak velká část těchto oslavných ód se zakládá na pravdě a nakolik jde o smyšlenky senzacechtivých novinářů, kteří potřebovali svým nenasytným čtenářům předložit další senzaci. Jednu věc ale vím naprosto jistě: tuhle (nekritickou) chválu jsme my Američané vzali za svou. Přijali jsme ji a přidali ji k vlastním napůl mytologickým představám o svém původu a povaze. Použili jsme ji jako novou ingredienci, s jejíž pomocí jsme stvořili novou představu o počátcích a naturelu typického obyvatele Nového světa. Ztotožnili jsme se s Pecosem Billem. S Paulem Bunyanem. S muži, kteří pomocí mohutné sekery zastavovali řeky a obraceli jejich tok, pomocí uzdy z chřestýšů krotili divoké koně, byli všemocnými hrdiny stvořenými v podnětném prostředí pohraničí. Na tom se shodovali naprosto všichni.

Frederick Jackson Turner proto nebyl zdaleka jediným Američanem, kterého v roce 1890 znepokojila vládní zpráva, podle níž americké pohraničí s konečnou platností, tak říkajíc oficiálně, zmizelo. Jako první si ale položil otázku, co to znamená pro další generace. Jeho obavy záhy zachvátily mnoho dalších přemýšlivých lidí, kteří neznali odpověď na jeho otázku. Co vyroste z našich hochů, jestliže přijdeme o divočinu, v níž by mohli vyrůst v muže?

Klidně by z nich mohli být zhýčkaní slaboši s dekadentními představami o životě. Nebo co hůř, mohli by být jako Evropané.

Poprvé jsem se s Eustacem Conwayem setkala v New Yorku — považte, právě tam. Psal se rok 1993.

Seznámil nás jeho bratr Judson, který je kovboj. Pracovali jsme spolu na ranči ve Skalistých horách ve Wyomingu. Je to už pěkná řádka let. Bylo mi dvacet dva a hrála jsem si na drsné děvče ze Západu — vyžadovalo to značnou dávku přetvářky, neboť ve skutečnosti jsem vyrostla v Connecticutu, kde jsem působila jako rozehrávačka v družstvu pozemních hokejistů. Do Wyomingu jsem se vydala, protože jsem toužila po autentických zážitcích a zkušenostech, které nelze získat jinde než na americkém pohraničí, nebo v místech, kde se kdysi nacházelo — alespoň v té době mi to tak připadalo.

Hledala jsem americké pohraničí stejně vážně a poctivě jako moji rodiče, kteří se podobnou cestou vydali o dvě desítky let dříve — když si koupili menší pozemek v Nové Anglii a představovali si, že jsou další z generací amerických pionýrů: chovali slepice a kozy a taky včely, pěstovali zeleninu, šili si šaty, vlasy si umývali v dešťové vodě, kterou zachytávali do barelu, a topili (v pouhých dvou místnostech) vlastnoručně naštípaným dřevem. Rodiče nám prostě se sestrou poskytli tu nejdrsnější výchovu ve stylu devatenáctého století, jaké byli v daných podmínkách schopni, a to nehledě na to, že prezidentem byl Ronald Reagan a my žili v jedné z nejblahobytnějších částí Connecticutu. Náš naprosto odlehlý domek na samotě ve skutečnosti stál poblíž rušné dálnice a do místního klubu jsme to měli sotva kilometr a půl.

No a co? Spolu se sestrou nás učili, abychom se okolní realitou příliš nezabývaly. V příkopech podél dálnice jsme sbírali ostružiny. Měli jsme na sobě ručně šité šaty a snažili se nevnímat rychle projíždějící proudy aut a kamiony, které nám rozechvívaly zem pod nohama. Do školy jsme přicházely s rukávy potřísněnými zaschlým kozím mlékem a unavené ranními domácími pracemi. Učili nás, abychom nevěnovaly příliš pozornosti kulturním hodnotám společnosti, jež nás obklopovala, a místo toho se raději soustředily na staré posvátné americké poučení: Bohu se přiblížíte jen vlastním úsilím.

Asi vás tedy nijak zvlášť nepřekvapí, že když mi bylo dvacet dva, dospěla jsem k závěru, že studium na vysoké a následná kariéra v nějaké uznávané a zavedené firmě, případně ve státní správě není nic pro mě. O životě jsem měla naprosto jinou představu. Chtěla jsem zjistit, co všechno mohu vlastními silami dokázat, a to bylo, podle mého tehdejšího přesvědčení, možné jen a jen v místech jako je Wyoming. Inspirací mi byli moji rodiče a také Walt Whitman, který mě naprosto uchvátil svým napomenutím určeným americkým chlapcům devatenáctého století: „Vystupte ze svých knih! Vydejte se do své země! Jděte na západ a na jih! Žijte mezi skutečnými muži jako skuteční muži! Zkroťte si koně, naučte se střílet a vypěstujte si svaly, abyste mohli zacházet s vesly…“

Do Wyomingu jsem tedy jinými slovy jela proto, abych se stala chlapem.

Práce na ranči se mi hrozně líbila. Starala jsem se, abychom měli co jíst. Jezdila jsem na koni divokou přírodou, seděla u ohně, pila a klela jako ostatní, napodobovala jsem jejich přízvuk a užívala si svou náhradní identitu, v které mi bylo moc dobře. Když se mě cizí lidé z Wyomingu ptali, odkud pocházím, odpovídala jsem: „Z Lubbocku v Texasu“. Pokud se tihle zvědavci dále nevyptávali, docela dobře se mi dařilo vydávat se za skutečnou kovbojskou holku. Moji přátelé z ranče si pro mě dokonce vymysleli odpovídající přezdívku. Říkali mi Střela.

A nebylo to jen proto, že jsem je o to požádala.

Švindlovala jsem vážně moc dobře, ve své přetvářce jsem byla naprosto důsledná. Dnes ale vím, že tahle komedie byla mým nezadatelným právem, které jsem sdílela se všemi ostatními mladými Američany. Účastnila jsem se národního rituálu. Nepodváděla jsem o nic víc než Teddy Roosevelt o století dřív, kdy se jako uhlazený švihák vydal z New Yorku na západ, aby se z něj stal zocelený muž. Domů posílal vychloubačné, samolibé dopisy, v kterých podrobně popisoval své dobrodružné zážitky a také chlapácké oblečení. („Asi by tě pobavilo,“ psal jednomu ze svých východních přátel, „kdybys mě viděl v širokém klobouku, obšité košili z jelenice ozdobené korálky, plandavých kovbojských kalhotách a vysokých botách z hovězí usně, s uzdou v ruce a ostruhami.“) Tyhle dopisy znám. Sama jsem podobné psala. Desítky takových, desítkám různých lidí. („Minulý týden jsem si koupila boty z chřestýší kůže,“ svěřovala jsem se nadšeně rodičům v roce 1991 z ranče, „a při práci s dobytkem jsem je už stačila úplně prošlapat. Ale nic si z toho nedělám, k čemu by jinak byly?“)

S Judsonem Conwayem jsem se setkala hned během prvního dne na ranči. Byl to první člověk, kterého jsem spatřila po dlouhé cestě do wyomingských hor a musím říct, že jsem se do něj svým způsobem zamilovala. Ne, nebyla to skutečná láska, alespoň ne ve stylu „Vezmeme se a navždy budeme svoji.“ Bylo to naprosté pobláznění ve stylu „Bože můj!“ Prostě jsem tam stála a koukala na něj. Judson Conway byl štíhlý, pěkný mužský s tváří částečně schovanou pod kloboukem. Navíc byl celý zaprášený a upachtěný, což mu ještě dodávalo na atraktivitě. Stačilo, aby se ke mně vydal svým houpavým kovbojským krokem (měl to naučené vážně dokonale, v klasickém hollywoodském provedení „uctivá poklona madam, mám po dlouhé cestě a potřeboval bych se krapátko opláchnout“) a měl další obdivovatelku.

Judson mě přitahoval, protože jsem byla dívka a on byl moc pěkný a já nebyla slepá, ale taky jsem okamžitě poznala, že toho máme hodně společného. Podobně jako mně i Judsonovi bylo dvacet dva let a byl to dokonalý a důsledný podvodník. Nebyl o nic větší kovboj než jeho nová přítelkyně Střela. Nebyl o nic autentičtější než Frank Brown, další dvaadvacetiletý kovboj pracující na ranči. Byl to kluk z vysoké v Massachusetts, který si právě nechal říkat Buck. A pak tam byl taky náš předák Hank, který nás při vyhánění dobytka pobízel halasným: „Tak se zatraceně opřete do sedla, vy padavky!“, ale jinak to byl čirou náhodou synek utažského zástupce vrchního návladního. Bylo to pěkné představení a my měli dokonale rozdané role.

Nejvíc se mi ale líbil Judson, protože si tu svoji užíval o poznání víc než ostatní. Jistou kulturní výhodu mu poskytoval fakt, že pocházel z Jihu, takže dokonale ovládal tamní protáhlý přízvuk. Byl fakt k sežrání. Walt Whitman by byl z jeho životního stylu na větvi. Pravidelně se cvičil ve střelbě a učil se zacházet s vesly, navíc ale cestoval Amerikou v dobytčácích a zpátky se vracel stopem; po cestě líbal děvčata na potkání a své zážitky se naučil skvěle vyprávět. Navíc to byl lovec s talentem od přírody. Ze všeho nejúžasnější byl ale v sedle! Naučil se pár skutečně povedených kousků, jako například naskakovat a seskakovat v běhu vedle koně, a spoustu dalších, které pro práci na ranči neměly vůbec žádný význam, ale skvěle nás jimi bavil.

Dva společně strávené roky ve Wyomingu jsme si skutečně moc užívali, ale pak jsme se vydali každý svým směrem. Přesto jsme byli i nadále v kontaktu. Judson na mé dopisy odpovídal jako starý dobrý poctivý voják z občanské války: výřečně a promptně. Nikdy nevolal, vždy reagoval výhradně písemně. A že toho měl hodně k vyprávění, protože si skutečně dokázal zařídit zajímavý život: na jaře obvykle střílel ptáky doma v Severní Karolíně, během léta pracoval jako rybářský instruktor na Aljašce, na podzim doprovázel turisty na lovu losů ve Wyomingu a v zimě učil, jak chytit ve Florida Keys skutečně velkou rybu.

„Moc rád bych se naučil chytat mořské ryby a taky bych chtěl získat práci na některé z turistických lodí,“ napsal mi ze své první cesty na Floridu. „Bydlím u jednoho páru, s kterým jsem byl ve Wyomingu na jezdecké výpravě. Slovo dalo slovo a než se nadáli, tady mě mají… Hodně času v posledních dnech trávím v Národním parku Everglades, hlavně pozorováním ptáků a pokoušením aligátorů.“

„Nevydělávám na živobytí,“ ozval se z první návštěvy Aljašky, „prostě jen žiju.“

Judson vždycky sliboval (ne, on ve skutečnosti přísahal), že za mnou jednou přijede do New Yorku, kam jsem se mezitím přestěhovala. („Jsou v Hudsonu nějaký ryby?“) Roky ale ubíhaly a on se neukázal. Po pravdě jsem to ani nijak zvlášť nečekala. („Takže se nám vdáváš?“ odepsal nakonec na můj dlouhý dopis. „Asi jsem s tou návštěvou váhal trochu moc dlouho, co?“) A pak mi jednoho dne, dlouhé roky poté, co jsme spolu naposledy mluvili, zavolal. Už to samo o sobě bylo naprosto neuvěřitelné. Judson normálně telefony nepoužívá, rozhodně ne dokud si bude moct koupit známku na dopis. Tentokrát to ale bylo naléhavé. Sdělil mi, že další den letí do New Yorku, aby mě navštívil. Prý jen tak. Žádný zvláštní důvod. Jenom by se moc rád mrkl, jak tohle velké město vypadá. A pak ještě dodal, že s ním přiletí taky jeho starší bratr Eustace.

Následující den ráno Conwayovi kluci skutečně dorazili. Vystoupili ze žlutého taxíku, který je dovezl až ke vstupu k domu, v kterém jsem bydlela, a byl na ně vážně moc zajímavý pohled. Vůbec se k sobě nehodili. Stál tam pohledný Judson, který vypadal jako filmový elegán, a vedle něj jeho bratr Kurva Davy Crockett.

Hned jsem věděla, že je to Kurva Davy Crockett, protože to říkali všichni kolem nás na ulici. Někteří na něj dokonce volali.

„No, koukni, člověče, to je Kurva Davy Crockett!“

„No, nekecej, fakt Kurva Davy Crockett!“

„Fakticky, král americké divočiny!“

Je pravda, že někteří méně znalí Newyorčané to trochu pletli. Tvrdili, že je to Kurva Daniel Boone. Ale všichni měli k tomuhle zvláštnímu návštěvníkovi aspoň nějakou poznámku. Není divu, když se nenápadně plížil ulicemi Manhattanu oblečený do ručně šitých šatů z jelenice s nepřehlédnutelnou dýkou úctyhodných rozměrů za pasem.

Prostě úplnej Kurva Davy Crockett.

Tak proběhlo naše první setkání.

Během dvou následujících dnů jsem v naprosto nepravděpodobných kulisách New Yorku vyslechla celý příběh Eustaceova života. Večer jsme se s Judsonem a Eustacem vydali do jednoho z hlučných barů v East Village. Zatímco Judson se velmi dobře bavil tancem s místními děvčaty, která oblažoval svými dobrodružnými historkami, já seděla s Eustacem u stolku v rohu a poslouchala jeho klidné vyprávění o sedmnácti letech strávených v týpí stranou civilizace, daleko v jižní části Apalačských hor v Severní Karolíně. Místo, kde žil, svůj domov, nazval Želví ostrov — podle indiánské legendy popisující stvoření světa, která vypráví o obří želvě nesoucí celou jeho váhu na zádech. Eustace mi prozradil, že tam daleko v lesích vlastní obrovský kus půdy. Prý je to moc krásné, naprosto nedotčené místo s dobře chráněným zdrojem vody.

Přišlo mi docela zvláštní, že člověk, který se živí masem vačic a zadek si utírá listy, dokáže vyřídit všechny náležitosti nutné k převodu rozsáhlého pozemku v divočině. Jak jsem ale později zjistila, Eustace Conway je mimořádně mazaný chlap. Půdu získal díky penězům, které si vydělal přednáškami ve školách, kde naprosto fascinovaným dítkám vyprávěl o tom, jak pojídá vačice a zadek si vytírá vším, co má zrovna po ruce. Prozradil mně, že investice do půdy je jeho jediným velkým vydáním. Vše ostatní, co k životu potřebuje, si dokáže vyrobit, postavit, vypěstovat nebo zabít. Jídlo si samozřejmě opatřoval lovem, pil vodu z potoků, šil si vlastní šaty…

Eustace se mi taky svěřil, že lidé mají o jeho životním stylu příliš romantické představy. Pokaždé, když se ho někdo zeptá, čím se živí, bez váhání odpoví: „Žiju v lese.“ Lidé se nato zasněně zahledí do dálky a pronesou: „To je něco! V lese! Taková nádhera. Já les úplně miluju!“ Jakoby Eustace trávil celé dny sběrem rosy z květů. Tak ale život Eustace Conwaye rozhodně nevypadal.

Když například před pár lety vyrazil v zimě na lov vysoké, narazil na mohutného, naprosto úchvatného jelena osmeráka, který se pásl v křoví. Vystřelil na něj a jelen se složil k zemi. Eustace nevěděl, jestli ho zabil a pro jistotu čekal, zda se nezačne hýbat a nepokusí se z křovisek prchnout. Zvíře leželo bez hnutí. Eustace se pomalu, co nejtišeji, krok za krokem začal blížit k místu, kde se jelen zhroutil po první ráně. Zjistil, že leží na boku a sotva slyšitelně dýchá. Z nozder mu vytékal tenounký rudý proužek krve, z kterého se v chladném vzduchu kouřilo. Oči se pohybovaly. Jelen ještě žil.

„No tak, brachu! Na nohy, ať tě můžu dorazit!“ povzbuzoval ho Eustace hlasitě.

Zvíře se ani nehnulo. Eustace se nechtěl dívat, jak tam jelen leží raněný a na pokraji smrti, ale současně se mu příčilo střelit ho takto zblízka do jeho nádherné hlavy. Vytáhl proto z pouzdra zavěšeného na opasku nůž a zabodl ho do krční tepny. Jelen se v náhlém návalu sil vzepjal a začal se ohánět rozložitými parohy. Eustace ho za ně chytl a s nožem stále ještě v ruce se pustil do nerovného souboje. Zvíře a člověk se zmítali keři, váleli se dolů svahem. Jelen podnikal jeden výpad za druhým a Eustace se snažil parohy odrážet proti stromům a kamenům. Nakonec si jednu ruku uvolnil a prořízl jelenovi spolu s průdušnicí všechny žíly a tepny na krku. Umírající zvíře se ale nehodlalo vzdát. Zuřivě bojovalo dál a nepřestalo, dokud ho Eustace nezatlačil hlavou do bahna a tlakem kolena ho neudusil. Nato Eustace zajel rukama do otevřeného krku a celý obličej si potřel jelení krví. S pláčem a smíchem nadšeně děkoval vesmíru a přírodě za to, že stvořila tak velkolepé a statečné zvíře, které obětovalo život, aby on mohl žít.

Tak nějak vypadal život v lesích pro Eustace Conwaye.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola první