Vydalo

Nakladatelství Petr Čmerda - DriftBooks

jako e-knihu č. 11 v roce 2015

(pouze elektronické vydání)

odpovědný redaktor: Marika Petrmanová

konverze do elektronických formátů: Jakub Rákosník

ilustrace: © Marika Petrmanová 2012 - 2015

© Jaroslav Pulkrábek 2009 - 2015

Vydáno ve spolupráci:

PRACHATICKÝ DENÍK

ISBN 978-80-87741-29-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-87741-30-6 (Formát MobiPocket)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Milí čtenáři...

říká se "do třetice všeho dobrého i zlého", v pohádkách má král obvykle tři syny nebo dcery, Popelka měla tři oříšky a kouzelný dědeček či zlatá rybka vyplní vždy pouze a jenom tři přání. Trojka také patří mezi hlavní čísla numerologie - přináší prý energii fyzickou, psychickou i duchovní. Trojka je prostě pozoruhodné číslo a já pevně doufám, že třetí výběr pověstí, bájí a příběhů ze staré Šumavy, které píše Jaroslav Pulkrábek již šestým rokem (tedy dvakráte tři), nám splní ono základní přání každého spisovatele a nakladatele a bude se líbit i čtenářům (tedy – doufám, že více než třem…)

Když jsem v roce 2012 oslovil Jaroslava s přáním, že bych chtěl padesát jeho pověstí vydat jako elektronickou knihu, zabručel něco jako „…proč ne" a ve spolupráci s Prachatickým deníkem a prachatickou knihovnou vznikl první výběr s názvem Šumavské povídání aneb Co v kronikách nenajdete. Byla to také úplně první kniha, kterou jsme vydali pod hlavičkou DriftBooks. Tento titul navíc ovlivnil zaměření našeho malého elektronického nakladatelství směrem k vydávání regionální šumavské literatury. Je to náš nejprodávanější titul. Prostě kniha přímo osudová – inu – vždyť jí tehdy nad kolébkou stály hodné tři (!) sudičky: Jana Vandlíčková, šéfredaktorka Prachatického deníku, která vymyslela rubriku „Vypráví se, že…“ a oslovila Jardu coby autora, Hana Mrázová, ředitelka prachatické knihovny, která se pověstí ujala s vervou jí vlastní, a Marika Petrmanová, jejíž ilustrace pověsti skvěle doplňují.

Rok poté jsme se vrhli na druhý výběr padesáti příběhů. Těšil jsem se na to, že se znovu potkáme jako tým. Těšil jsem se na setkání u kávy s ilustrátorkou Marikou, kdy po prvních pěti minutách pracovního hovoru sklouzneme úplně jinam, místo kávy stojí najednou na stole orosený půllitr a po dvou hodinách se rozcházíme s tím, že se musíme co nejdříve sejít a probrat ty ilustrace. Těšil jsem se na setkání s Jardou nad zmrzlinovým pohárem, kdy po prvních pěti minutách pracovního hovoru řešíme celý svět a zároveň na celý svět zapomínáme. Ale kniha přesto pomalu, ale jistě vzniká. Její návrhy poletují internetem, zhmotňují se na monitoru a z desítek podob se rodí ta jediná, nejlepší.

Třetí výbor vznikal nejdéle a nejklopotněji. Člověk by si řekl, že už to půjde samo, máme zkušenosti, víme co a jak, prostě rutina. Ale život umí rázně zamíchat s našimi představami. Umí vykouzlit situace, které vás od práce odvádějí nebo ji přímo znemožňují. Ale důležité je, aby čtenář vůbec nepoznal, jak těžko kniha vzniká. Jak nám nad hlavami zvoní Damoklovy meče, jak nás tlačí termíny a jak se "deadline" posouvá o další měsíce. Důležité je, aby čtenář díky příběhům zapomněl na svět kolem sebe. Aby ho fantazie autora dokázala unášet do světnic starých šumavských chalup, do temných šumavských hvozdů, aby se dokázal smát rázovitým postavičkám a aby ho dokázaly dojmout lidské tragédie, které přináší leckdy tak krutý život.

Šumava je drsný kraj – říká se – a něco na tom jistě bude. Stačilo pár desítek let, aby se vylidnila, zpustla a ztratila svou lidskou tvář. Ovšem Jaroslav Pulkrábek ji umí skrze své povídání znovu oživit. Znovu se můžeme procházet po návsích dávno zaniklých vesniček, nakouknout do kostelů, které zbořil neúprosný čas a hloupost podivné ideologie. Chodit po cestách, které jsou dnes zarostlé. Šumava je v Pulkrábkových pověstech opět plná lidí. A tam, kde jsou lidé, jsou také radosti i strasti. Tam se rodí děti, ale také se umírá, ať už přirozeně, či kvůli válkám, tragédiím nebo vlastní rukou. Tam si lidé povídají, zpívají, tančí, ale také pomlouvají, lžou a hašteří se. Šumava je v nich plná lásky a něžnosti, ale také pláče a neštěstí. A… Ale to už si přečtěte sami. Do třetice všeho dobrého…

Petr Čmerda, nakladatel

Oříšková Berta

Volary

Jen málokdo ve Volarech věděl, že Oříšková Berta se vlastně jmenovala Kristýna a oříšky neměla ani trochu ráda. Jenže od rána do večera seděla na zápraží s košíkem na klíně a louskala jeden za druhým, stý za stým, tisící za tisícím…

S nikým nemluvila, na nikoho nepohlédla, jen si hleděla lískáčků. Ale když se to vezme poctivě, jen málokoho tu nazývali jménem, které mu zapsal pan farář do matriky, a snad v každém městě žil nějaký ten podivín či obecní blázen.

Oříšková Berta nikoho ani za mák neobtěžovala a navíc měli ve Volarech hospodyně při posvícení i o Božím hodě o oříšky postaráno. A když jednou zůstalo zápraží prázdné a Oříšková Berta se neobjevila ani na druhý den ráno, bylo to, jako kdyby ze zvonice snesli zvony.

Každý, kdo procházel tou ulicí, se bezděčně podíval na místo, kde sedávala, a měl nepříjemný pocit, že už něco není takové, jaké to bývalo. Jenže čas běžel, lidé zapomněli a až po mnoha letech se objevil člověk, který dokázal odkrýt tajemství Oříškové Berty.

Za jedné vojny se ve městě usadila posádka. Jen na pár dní. Ale i tak to byla pro město pohroma. Žoldnéři vyprázdnili špajzky i komory a nejedna dívka přišla o věneček. A to se přihodilo i Kristýně.

A kdyby jen o věneček. Po čase se jí začalo kulatit bříško a Kristýna dělala vše pro to, aby tu ostudu před světem zatajila. S lidmi se nestýkala a břicho si stahovala šátkem. A že to bylo v zimě, nikdo si toho nechtěného požehnaného stavu ani pořádně nevšiml. Přišlo jaro, pak léto a Kristýna porodila syna. Jenže mu nebylo přáno, aby se těšil z tohoto světa. Možná tam nahoře věděli, že tu na něj nic dobrého nečeká a andělé si ho vzali hned, jak vystrčil hlavičku z lůna matky. Kristýna to nekřtěňátko potají pochovala na Lískovém vršku a než je uložila do země, pověsila mu na krk madonku, co dostala od kmotřičky při křtu. Snad se ta svátost na ubohé dítě alespoň trochu přenese.

Každý den chodila Kristýna na Lískový vršek a modlila se za mrtvě narozeného syna i za odpuštění své viny. A pak jedné noci měla sen, že odpuštěno jí bude, až najde v lískovém oříšku medailonek, co synkovi při pohřbu vložila na krk. Tak se z Kristýny stala Oříšková Berta.

Mnoho let sedávala s oříšky před domem a nikdy jediný nevložila do úst. Až jednou opravdu našla v oříšku ukrytý medailonek s madonkou. Tu položila košík na zem, vyklepala skořápky ze sukně a odešla k Lískovému vršku. Kde a jak však skončila, to se už nikdy nikdo nedozvěděl.

Bohatého kozla krejčová nechtěla

Vimperk

„Jehlu, nit a nůžky přinesl na svět Satanáš,“ vykřikoval neúnavně zlatavým mokem znavený krejčík Johan, bouchaje přitom pěstí do stolu. Každou sobotu se tu v hospodě pod náměstím scházelo pivní společenství tuctu vimperských řemeslníků a stejně jako jindy i dnes se přes politiku a ženské dostali k lamentaci nad tím, jak je těžké vydělat si poctivou prací alespoň na krajíc toho chleba vezdejšího.

Bylo už k půlnoci, možná i chlup přes, když padla zmínka o pokladu. Pak druhá, třetí, a protože v těch časech nebylo snad nikoho, kdo by alespoň občas nesnil o tom, že pod švestkou na zahradě najde hrnec zlaťáků, dal každý do placu, co slyšel od předků.

„Musíš vědět, kde hledat. A taky to správný znamení či slovo. Pak je poklad tvůj,“ hučel krejčíkovi do ucha stejně znavený řezník, a když kdosi nadhodil, že nějaký ten poklad by měl snad být uvnitř Haselburku, byl krejčík v tu ránu střízlivý. Vyslechl, co potřeboval, zaplatil a spěchal domů.

Po staletí se tradovalo, že uvnitř haselburské hlásky, vždy den po úplňku, přepočítávají rohatí peníze z jakéhosi pokladu, co tu zůstal po nějakém mordu. Stačí se převléct za čerta, dávat pozor, kam ho ta pekelná havěť po sečtení zas schová a až čerti zmizí, tak si pro něj sáhnout.

Krejčík vyklopil doma ženě, co věděl, a už do chalupy táhl řezníka, aby jim podřízl kozla. Z kozlí kůže si ušil oblek, naleštil rohy a obličej pomazal popelem i smolou.

Následující sobotu, zrovinka den po úplňku, se krejčík v hospodě neobjevil. Již od setmění totiž nastrojený v kozlí kůži číhal v rohu hlásky a čekal, co se bude dít. Odbila půlnoc. Zavětřil spáleninu a v tu ránu byla věž plná čertů. Holýma pazourama vykopali truhlu, vysypali zlaťáky na zem a jeden po druhém je zas házeli zpět. Hádali se, strkali a plivali po sobě, a není tedy divu, že si krejčíka v tom čertovském převleku ani nevšimli. Když vše konečně spočetli, zavřeli truhlu, zahrabali ji zpátky do země a stejně rychle jako přišli, byli fuč. Johan počkal, až poslední rohatý zmizí, vyhrabal truhlu a za chvíli se už zlaťáčky kutálely doma po stole.

Jenže ouvej. Tu se rozletí dveře a v nich rohatej. Jestli do svítání nebude poklad zas v zemi, nikdy už ze sebe krejčík tu kozlí kůži nesundá. Což, krejčíkovi by to ani zas tak možná nevadilo. Za to bohatství to stojí, jenže žena si postavila hlavu. A že raději chudého krejčího než kozla s pokladem. Proto také zlaté mince putovaly zase zpátky do věže. Sotva Johan zahrnul díru, kůže z něho sama spadla.

A tak tam prý někde, kousek od vchodu, leží dodnes zakopané bohatství, jen holt nikdo nezná to správné slovo či znamení.

Věštba zničila stavbu věžičky

Horní Vltavice

Ve Vltavici chtěli kostel. Jak by také ne. Však šlapat třináct kilometrů přes hory a doly do Vimperka není žádná legrace.

A tak šli za knížepánem a ten prý že jo. Že jim ho teda na vršku, kde kdysi pod širým nebem kázali jezuiti a pak si tam z prken stloukli kapličku, nějaký postaví. A že zrovna jeden vyměřoval v Ondřejově, řekl si, že ušetří za plány. Kostelíček na papíře vznikl a byl malebný, od velkého mistra, s velkou kamennou věží v průčelí.

Ve Strážném také chtěli kostel. Do Vimperka to měli dokonce ještě dál a vskutku pociťovali jako náramnou nespravedlnost a křivdu, že jim ho ve Vltavici vyfoukli. No což, měli jít za knížepánem první.

Začalo se stavět. Zednický mistr běhal se špagátem a vyměřoval sem i tam. Vpředu vytyčil čtyři kůly. Aby věděli, kde začít kopat základy pro věž. Ty totiž musí být nejhlubší. A stráženští se užírali víc a víc.

Pak se najednou začaly šířit různé fámy. Že prý jedna čarodějnice či vědma předpověděla, že se na té kostelní věži stane nějaké ukrutné neštěstí skrze nějakou nevěrnou ženskou. Kterou a jaké, to však neřekla.

No, a jestliže se ještě včera všichni těšili na vysokánskou věž, teď doma začaly manželky do chlapů hučet. Že ta věž je vlastně zbytečná, škoda peněz, a že prý bude jen kazit to krásné údolí. Jiné zas strašily s blesky a hromy. Taková věž přitahuje bouřky a skoro celá ves je vystavěná ze dřeva.

Chlapům z toho šla hlava kolem. Nejdřív ženské odbývali a strašení se jen smáli. Jenže když pak usínali bez večeře a na lůžku sami, začínali tak nějak docházet k názoru, že ani oni tu věž vlastně vůbec, ale vůbec nechtěli.

A jestliže šla před půl rokem ke knížeti disputace, aby jim svatostánek ráčil vystavěti, nyní ho co nejponíženěji prosili, zda by to šlo bez věže. Však stačí jen taková malinkatá, do které se člověk nevleze a nemůže se tam tedy nic zlého přihodit. Knížepán se divil, ale že se nedávno udobřil se ženou a narodil se mu dlouho očekávaný syn, mávl nad tím rukou, zavolal knížecího stavitele a přikázal mu překreslit plány.

Ve Vltavici tedy mají od těch dob kostel jen s malinkatou dřevěnou věžičkou, co se do ní nikdo nevleze, natož aby se tam cpala nevěrná ženská.

A stráženští? Ti se jen culili, a když si později sami kostel postavili, tak pěkně s velikánskou kamennou věží. Aby měli vltavičtí vztek. Jenže jim to moc štěstí nepřineslo. Sotva kostel postavili, už jim do věže uhodil blesk a později si ho dokonce sami zbořili. A jest jen škodolibostí osudu, že si na to boření najali dělníky z Horní Vltavice.

Pramen u Stožecké skály vyléčil sokola

Stožecká skála

Přes hrot šípu pomalu sledoval sokola, který se na okamžik skryl v kotouči ranního slunce. Albrecht přivřel oči a trpělivě čekal, až se dravec opět promítne na blankytně modrou oblohu.

Jakmile se tak stalo, sotva znatelným pohybem prstů pustil tětivu a za okamžik, aniž by vydal jen jediný vzdech, jak kámen hozený z hradní věže, řítil se sokol k zemi.

Albrecht jej ani teď nespouštěl z očí a snažil si zapamatovat místo, kde se kořist vnořila do vln stromoví. Až když si byl jist, pustil se stezkou vedoucí od hradu dolů pod skálu. Dvě jedle, jež stály po stranách o dost vyššího buku. Tam někde to bylo. Po pás sahající kapradí však mrtvého sokola skrylo lépe než nejhlubší hrob. Albrecht měl čas. Služba na hlásce střežící obchodní cestu náročná nebyla. Uřízl silný prut, a rozhrnoval porost, pročesával sáh po sáhu. Však jej najde.

Ráno se přehouplo k polednímu a sokol stále ležel kdesi v lesní bučině. Přes prvotní odhodlání ptáka dohledat, se Albrecht pomalu smiřoval s myšlenkou návratu bez kořisti. Ještě jednou prohlédl okolí s nepřeberným množstvím buků a jedlí.

To, co se svrchu zdálo jako jedinečná a snadno zapamatovatelná skupinka stromů, zdola vypadalo zcela jinak. Zahleděný do korun staletých lesních obrů ve snaze najít onen buk s dvojicí jedlí, nesledoval půdu pod nohama, a tak se lehce stalo, že se až do půlky lýtek ponořil do ledové tůně. Zaklel a sjel zrakem k nohám. Tam, do vody zpola ponořený, ležel sokol.

Albrecht si byl jist, že mu zasadil smrtelnou ránu, a i kdyby jej pouze zranil, pád z té výše přežít stejně nemohl. Sokol však vystrašeným zrakem sledoval lovce a jen zlomený šíp mu bránil roztáhnout křídla a vzlétnout. Albrecht natáhl ruku, aby dokonal dílo a jedním pohybem zlomil své kořisti vaz. Sokol však vydal zoufalý skřek, ohnal se po nepříteli, a ten pozdě ucukl s nyní již pořádně zkrvavenou rukou.

Sedl si na kámen vedle tůňky, pohlédl na ptáka i na zraněnou ruku. Poranění nebylo hluboké. Albrecht ponořil dlaň do ledové tůně, aby chladivá voda smyla krev a stáhla ránu. Když jvšak ruku vytáhl, po šrámu nebylo ani památky.

Napodruhé se již Albrechtovi ptáka uchopit podařilo. Tentokrát však ne proto, aby ho zahubil, ale aby jej zbavil šípu a pomocí léčivé vody navrátil k životu.

Přešlo mnoho let, ba staletí, odešli strážci a po hradu zbyly jen nepatrné rýhy ve skále. Avšak sokol zůstal, přestože je jinde lovci vystříleli. Stejně tak pod skálou dodnes vytéká pramen, na který se časem zapomnělo, až jej objevil jeden slepý volarský kovář. Ale to už je zcela jiný příběh.

Přetažený masopust

Milešice

Vločka za vločkou se líně snášela k zemi. Hubert se protáhl, do jedné ruky vzal sekyru, druhou odhrnul sníh ze špalku a jen tak ledabyle, jednou jedinou ranou, rozťal velký bukový špalek. Ač polovina února a všude sněhu nad kolena, sýkorky pěly o sto šest a do Huberta vjela jarní bujarost.

Od pátku do úterní půlnoci dováděl s omladinou a pranic se mu nezamlouvalo, že středeční popelec učinil radovánkám konec. Na dlouhých čtyřicet dní. A navíc do toho ty sýkorky. Polínko po polínku mizelo z hromady a Hubertovi se čím dál tím víc zajídal ten ponurý čas půstu. Však záblatský farář je daleko, a když si masopust o pár dní prodlouží, sněhu víc nenapadne.

Obešel přátele z Milešic i z okolních "šlágů" a že ta předzvěst jara v každém probouzela veselí, dohodli se, že v sobotu v hospodě uspořádají tancovačku.

To se ví, staří hudrovali, lomili rukama, ale když se mladí pro něco rozhodnou, ani vichřice je nezastaví. A tak půst nepůst, v sobotu večer byla hospoda plná. Muziku museli poskládat z toho, co bylo po ruce. Učitelský se toho rouhání účastnit odmítl a ze stejného důvodu nebyl buben a klarinet. Ale což, trubka, basa, heligonka a vozembouch nadělají rámusu až až. Hospodskému pohrozili, že když nesvolí, popřemýšlí, zda řepešínský šenkýř nečepuje lepší mok, a bylo.

Přes kopec se do soumraku neslo klekání a Milešice se rozdělily napolovic. Ta první půlka se doma vroucně modlila, aby jim Pán Bůh odpustil to nebetyčné znesvěcení půstu, a druhá se v hospodě snažila halasným veselím přehlušit ten ždibec špatného svědomí, co v nich přeci jen zůstával. Hubert si lokl z tupláku, až v něm zůstalo na dně, otřel si pěnu z vousů a vylezl na stupínek. Přivítal společnost a vyzval kovářovic Terezu, nejhezčí holku ze vsi, k prvnímu tanci.

Hodil muzikantům minci do klobouku a ti spustili. A stálo to za to. Nikdo nikdy nedokázal vysvětlit, co se to vlastně stalo. Ze všech hudebních nástrojů, co jich tam měli, se linuly tak příšerné zvuky, že to až uši rvalo. Všechen dobytek v okolí, psi i ostatní havěť popadla divokost a každý myslel, že snad přišel konec světa. Uplynula sotva půlhodina a hospoda byla prázdná. Všichni do jednoho zalezli do chalup a rozžínali hromničky, aby je před tou hrůzou ochránily.

Není divu, že omladinu na veselí přešla chuť a od té doby se vždy od Popeleční středy, hezky jak se patří, celý kraj ponořil do postního rozjímání.

Místo zlata zbyly jen kostry

Želnava

Sotva dvě míle na sever od Želnavy se zabydleli uhlíři. Brzy z jara si tu postavili chatrč z nahrubo otesaných klád, s drnovou střechou, a pustili se do práce. Dřeva i vody tu bylo dost, zvěře na přilepšení jídelníčku taktéž, a kozu si přivedli s sebou.

Avšak ve hře nebylo jen dřevěné uhlí. Každý ze šestice zde přítomných mužů dostal příslib, že si může na vypáleném štráfu země postavit obydlí a zúrodnit kus pole. Deset let pak navíc nebude muset klášteru platit žádné daně či poplatky.

Dílo jim šlo od ruky. Však to nebyli žádní nováčci. Staleté stromoví padalo k zemi jak obilí pod kosou žence, a sotva uplynul měsíc, měli uhlíři vystavěny hned tři milíře. Zažehli je najednou a po tři týdny se ve dne v noci střídali na jejich strážení. A pak konečně přišel onen den, kdy shodili hliněný příkrov a chystali se napytlovat čerstvě vypálené dřevěné uhlí. Však je v okolí kováren nepočítaně a ne každý kovář si své uhlí pálí sám.

Rozebrali první a zkoprněli úžasem. Mezi uhlím bylo všude zlata, že by si za ně koupili nejen les, kde pálili, ale snad i celé panství. Rychle se vrhli na druhý i na třetí, a ty se třpytily jakbysmet. Zkoušeli zlato zuby i kladivem, propírali je bylinnými roztoky a přes všechnu obezřetnost nebylo pochyb, že to není žádná hříčka či klam, ale jen nejryzejší zlaté valouny.

Šestice uhlířů dala hlavy dohromady. Přemýšleli, co s tím. Každý z nich znal hned několik příběhů, ve kterých temné mocnosti rozehrály taškařici a zlato se vzápětí proměnilo v listí, kamení či dokonce nějakou živou havěť. Vyslali proto nejmladšího do Prachatic s malinkým valounkem. Aby u zlatníka zjistil víc a zkusil zlato prodat. Vrátil se druhý den s pěknou hrstkou zlaťáků.

Ve třech milířích bylo tolik zlata, že by byl každý z uhlířů do smrti královsky zaopatřen a mohl si zakoupit statek či dokonce celou ves. A přestože se každému zprvu to množství zdálo dostatečné, po chvíli jeden po druhém přišli na to, že dvojnásobek by mohl být ještě lepší, o trojnásobku nemluvě. Však kdo by se staral o nějakého ztraceného uhlíře.

Nikdo už nezjistí, co se tam tenkrát stalo. Avšak když sem napřesrok zabloudil panský hajný, nalezl zde šestici zvěří ohlodaných koster. Jestliže pět z nich mělo rozbitou lebku či mezi kostmi zaražený nůž, šestý seděl uprostřed hromady zlata. Snad se bál to místo opustit, nevěda, jak všechno to bohatství pobrat najednou.

O tom, co se stalo se zlatem, které přivodilo smrt šesti lidí, nevíme. Někdo říká, že se propadlo do země, jiný, že jej v tichosti a potají odvezla vrchnost. Těžko říci. Pravdou však je, že se do těch míst po staletí nikdo neodvážil a žádná osada na vypálené půdě dodnes nevyrostla.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Oříšková Berta

Bohatého kozla krejčová nechtěla

Věštba zničila stavbu věžičky

Pramen u Stožecké skály vyléčil sokola

Přetažený masopust

Místo zlata zbyly jen kostry