Vydalo

Nakladatelství Petr Čmerda - DriftBooks

Tolarova 355, Volary

jako e-knihu No. 9

rok vydání 2014

(pouze elektronické vydání)

www.driftbooks.eu

Konverze do elektronického formátu Jakub Rákosník

odpovědný redaktor: Petr Čmerda

naše knihy koupíte na

www.databook.cz

ISBN 978-80-87741-24-5 (Formát PDF)

ISBN 978-80-87741-25-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-87741-26-9 (Formát MobiPocket)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vratislav Václav Tomek se narodil 22. 2. 1868 v Bohutíně u Příbrami, zemřel 13. 12. 1933 v Praze.

Byl profesorem na obchodní škole v Praze. Je známý jako básník, prozaik, redaktor, autor turistických průvodců a odborných spisů z oboru národního hospodářství a živnostenského práva. Používal pseudonym Bedřich Hron a Eugen Bohutínský.

Stále ještě pod vlivem snah o posilování národního uvědomění obrací svou pozornost k šumavským pověstem, které sbíral a v roce 1927 vydal pod názvem Šumavské pověsti lidu českého.

Ediční poznámka

Text bez redakčních úprav podle vydání z roku 1927

(tisk Všetečka & spol., Lublaňská 35, Praha XII)

Vlastním nákladem vydal V. V. Tomek.

PŘEDMLUVA

V kráse a velikosti, v pestrých kouzlech a v duhových barvách vznešenou mluví k nám mluvou spanilá naše Šumava.

Čarokrásná Šumava! Panenský hvozd, jediný a veliký, který stál u kolébky celého českého národa - a stojí posud! Co bouří přeletělo nad jeho zadumanými, ztichlými korunami, kolik radostných písní linulo se zvonivě z ptačích hrdélek z jara, kdy vše se chvěje tichou rozkoší, září a plane a chlubí se nesmrtelnou přírodní pohádkou.

Velikáni prožili tu staletí, zmlklí a tiší, dýchající omamnou vůní pryskyřice.

A když mohutné hvozdy šumavské kolkolem s vřesnými poli a zpěvnými ručeji a řekami noří se v hluboké snění a usínání, rozhárá se znovu záhadný a bájný život v rozteskněných srdcích těch lesních i horských olbřímů českých.

Vynořují se dávné postavy, jako by zastaviti chtěly prchající již poslední bájného života proud z mohutných těch hvozdů šumavských, z čarovných jezer i zamlklých zámků a hradů, proslulých svojí slavnou minulostí. Dnes jen zříceniny z nich trčí na mnohých místech, vydány jsouce na pospas větrům a bouřím, drobíce a rozpadávajíce se.

A na hranicích šumavských velikáni horští, Pleš čili Plešný s Třístoličníkem, Lužný a Roklan, Javor i Ostrý shlížejí v dálné nivy, pustiny i lada, kde pramení se naše stříbropěnná Vltava, protékajíc krajem vnitrozemským, nad nímž zdvihá se mohutný Boubín s Bobíkem.

Jsme nadšeni svojí Šumavou, českou a jedinou pohádkou starých hvozdů!

Od staletí opředl náš český lid ve své pohádkové obrazotvornosti líbezná a čarovná místa šumavská rozkošnými a vzácnými zkazkami. Jsou to obrazy dávno zašlých dob.

Tyto šumavské pověsti dlužno děliti na dvě časové skupiny: pověsti z dob historických a předhistorických.

Ranné dějiny každého národa, tedy i našeho, oplývají pověstmi, které se těsně připínají k osobám historicky nedoloženým nebo snad jenom nedostatečně doloženým, ale mají obyčejně určité dějové jádro.

Dovedeme-li šetrně a jemně sejmouti básnické opředení, zjeví se nám v nich děj s pohnutkami a účinky úplně reálnými.

Pověsti šumavské z doby předhistorické, pokud se zabývají postavou lidskou, líčí obyčejně úporný zápas člověka s přírodními silami, se živočichy jeho mocnějšími a končí dějově zpravidla vítězstvím člověka a jeho síly a rozvahy nad všelikým nebezpečenstvím.

O krásných pověstech šumavských lze s jistotou dokázati, že nebyly odjinud vneseny, že cizí děj nebyl jimi vsazen na naši domácí půdu, že vypučely a vyrostly, opravdu z místa, k němuž se připínají svým dějem.

Touto vlastností, kterou lze správně označiti za dějové domorodectví, vyznačují se luzné pověsti hraničního horského pásma šumavského.

Někdejší domněnka, že naše drahá Šumavěnka byla zalidněna teprve v novější době, dávno již padla. Hradiště albrechtecké, hradiště na Bolevicku v Želnavských horách, hradiště boubínské dokázala starobylost osídlení vysokého horského pásma Šumavy.

A byl-li tu lid, byl tu ovšem i život a děj! A tento život, nezachycený kronikářem na zežloutlých lístcích pergamenových, dochoval se v čarovných šumavských pověstech, jejichž slovanské domorodectví chránily žulové temence hraničních hor a neproniknutelné houštiny hraničních hvozdů, v nichž mech a hromady jehličí dusily každý lidský krok.

V šumavských pověstech obrážejí se boje a zápasy domorodého slovanského lidu z doby dávno předkřesťanské. V nich uchovaly se nám nádherné, jedinečné zkazky úporných, dlouhých a houževnatých bojů domácí vžité kultury se stále více vnikajícími cizími vlivy a mravy.

Skoro každý horský vrchol šumavský opředen jest nějakou pověstí, ve které bývá ukryto zdravé jádro životních dějů slovanských praobyvatelů nádherné naší Šumavy.

Sebrati tyto velevzácné pověsti šumavské, bylo krásným a vlasteneckým naším úkolem. Vždyť jest v šumavských zkazkách tolik zdravého, svěžího a poetického cítění a tolik okouzlující dějové životnosti a krásy, že plně zasluhují tito nadšení svědci bývalé domorodé slovanské šumavské kultury, aby byli na věčnou paměť zachováni všemu českému lidu a vůbec všem našim bratrským slovanským národům. Byl to úkol přetěžký, na kterém jsme pracovali po dlouhou řadu let s největším úsilím, i opravdovou láskou. To připomínáme jen tak mimochodem.

Uvili jsme ze spanilých těch zkazek šumavských vonný, pestrý věnec, aby byl každému Čechu. Moravanu, Slezanu, Slováku, Poláku, Srbu, Bulharu, Slovinci, Chorvatu i Rusu k poznání slovanského ducha našich šumavských praobyvatelů i našeho českého národa, jenž tvořil a věčně bude tvořiti!

V Praze v měsíci srpnu 1927

V. V. Tomek

ŠUMAVA

Za dávných dob předhistorických, kdy domorodé praobyvatel-stvo slovanské oživovalo celý hraniční pás šumavský, nebylo tu ještě jehličnatých stromů. Naše pohádková Šumava porostlá byla nádherným javořím. Nazývala se prý za stara Javorica.

Na tuto pradávnou listnatou lesní kulturu Šumavy upomíná ještě dnes velmi mnoho znaků a vědecky jest rovněž zjištěna a plně dokázána.

V této příčině mají pověsti šumavské pravdu.

Ještě dnešní nesčetná pojmenování, jako: Javor, Javorník, Javoří a Javorské pohoří, jsou dosavadními svědky někdejší skvostné kultury šumavské. A také překrásné Javorské pohoří náleží dosud k nejskvělejším končinám panensky půvabné Šumavěnky. Nuže, odtud i slovanské jméno Javorica.

Je-li Šumava název stejně starý, potom bychom ovšem měli co činiti s tak řečeným názvovým paralelismem. Tento paralelismus vysvětluje se asi tím, že lid na české straně užíval ponejvíce pojmenování Šumava, kdežto domorodé slovanské praobyvatelstvo bavorských svahů mělo pro hraniční vele-hvozd slovanské jméno Javorica. To jest také skvělým dokladem, že naše milá a čarokrásná země česká byla původně osazena obyvatelstvem staroslovanským a nikoli německým, jak Němci stále houževnatě dokazují. Ovšem nadarmo! Naopak můžeme jim naší jedinečnou Šumavou dokázati, že i pohraniční končiny na dnešní straně bavorské byly osídleny původně slovanským obyvatelstvem. Teprve pozdější mohutnou a výbojnou invasí starogermánskou bylo klidné a mírumilovné domorodé Slovanské obyvatelstvo znenáhla zatlačováno na druhou stranu šumavskou, tedy do dnešních hraníc českých.

Nelze se věru ani ubrániti oprávněné otázce, není-li toto prastaré pojmenování českobavorského pralesu skryto i ve Strabonově zlatinštělém názvu Gabreta. Jméno toto zdá se úplně souhlasiti s názvem Javorica. (Srovnej: Gabreta - Jabreta - Javoreta - Javoreca - Javorica).

O řešení názvu Strabonova marně se namáhali a dosud bezvýsledně namáhají i němečtí keltomané. Nechceme zde řešiti jmenoslovné záhady, ale dovolili jsme si historicky a vědecky poukázati ke staroslovanskému pojmenování naší Šumavy. Ostatní slovné spory ponecháváme filologickým badáním!

Šumavou ve vlastním smyslu jmenujeme obrovský prahorní systém při jihozápadní zemské hranici od Všerub a Nové Kdyně na jihovýchod po příčné údolí vltavské mezi Vyšším Brodem a Českými Budějovicemi.

Od nitra české země odděluje Šumavu rovina Budějovická až po Vodňany, odtud dolní tok Blanice až po její ústí do Otavy, střední tok Otavy po Horažďovice a posléze v hrubých rysech i kleslina mezi těmito, Klatovy a Novou Kdyní.

V rozdělení tomto dlužno označiti jmenované příčné údolí vltavské v jihovýchodě horstva za velmi spornou hranici. Co se týče geologických útvarů není tu ovšem rozdílů mezi krajem na levém a krajem na pravém břehu řeky a tedy rovněž ne po stránce ryze horopisné.

Konečně měla by tato hranice jakousi oprávněnost, stávala-li by hned od vzniku samého horstva. Ale tomu ovšem tak není, neboť rýha tato vznikla jako všecky příčné v Šumavě (například Blaníce, Volyňka, Vydra a Otava až po Sušici) teprve v pozdější době vymletím hotového již horstva. To se stalo v čase mezi dobou tak řečenou kamenouhelnou a útvarem silurským.

Dotčenou rýhou netekla také tenkráte dnešní naše spanilá Vltavěnka, ale potok, který vznikal pod Vyšším Brodem a ústil v sladkovodním jezeře kotliny budějovické.

Vltava sama byla tenkráte potokem ještě menším, neboť již po krátkém toku ústila do jezera, rozlitého v rozsáhlé podélné pánvi Želnavsko-Dolno-Vltavické. Tu pak pod Dolní Vltavicí, jižně směrem k hornorakouskému Haslachu, odtékala Vltava k Velké Mýle a touto pak k Dunaji.

Spojení Vltavy se zmíněným vyšebrodským potokem vzniklo teprve po prorvání Lůčských skal (Kienberg), což zejména dosud patrno v proslulých Čertových proudech.

Bylo by tedy správno, vymeziti Šumavu na jihovýchodě pouze po tuto pánev dolnovltavickou a celkově po čáru Dolní Vltavice a Český Krumlov. Takto by tedy končila Šumava v této části: Zleva Vltavy Blánským lesem, horami Křišťanovskými a Želnavskými; zprava pak pohořím Plešným. Hory Tomášské jižně tohoto pohoří a všechen kraj na jihovýchod od výše dotčených horstev slušelo by potom čítati k vysočině Českorakouské.

A tak jako jest dosud spornou východní hranice Šumavy, jest sporným i její vnitřní rozdělení. Od let šedesátých minulého století, kdy proslulý geolog český, Dr. Jan Krejčí, podal první vědecké roztřídění Šumavy, můžeme se dosud vykázati sotva jednou dobrou přehlednou prací geografa českého Dra Josefa Bělohlava o naší neporovnatelné Šumavě.

Základem Šumavy je rula, která tu tvoří buď celé rozsáhlé krajinné systémy, jako například ústřední masiv kvildský, nebo alespoň tvoří podklad jiným horninám, z nichž se potom skládají jednotlivá horská pásma, jako svoru (například Královský Hvozd a Hůrecké hory), žule (například Plešné a Želnavské hory), a posléze bělokamenu, jako Prachatické a Křišťanovské hory a Blánský les.

Dotčený kvildský ústřední masiv ohraničuje na západě potok Prášilský, který spojiv se s Černým potokem tvoří jako Křemelná další hranici až po říčku Vydru.

Od spojení říček Křemelné a Vydry, naproti Čeňkově pile, tvoří hranici naše půvabná Otava až po Rejštýn. Odtud jde další hranice na východ potočními úvaly k Nicovu, Stachům a přes Malý a Velký Zdikov k Vimperku.

Východní hranici tvoří Vimperské sedlo, kterým vede státní silnice k Horní Vltavici, od téže potom zpět proti toku nejprve Teplá Vltava po Ferchenhaid, potom Malá Vltava po Knížepláň.

Toto vymezené území rozděluje řeka Vydra v západní a východní oblast. Oblast západní dělí pak Mlýnský potok společně s Javořím potokem v severně položené Prášilské hory s horou Poledníkem 1344 m a v jižní skupinu Roklanskou. Tuto pak opětně rozdělují podélná údolí Vltavy a Hamerského potoka, který se vlévá u Antiglu do Vydry, na severně položené Pláně a jižní Lužné hory s lysým Lužným 1372 m vysokým, Černou 1314 m, dále je tu Bášt (Postberg) 1307 m a Davle (Tafelberg) 1259 m nad Bučinou (Buchwald), nejvyšší šumavskou vsí, 1162 m.

K tomuto ústřednímu plateau přidružují se další rulová horstva, a to: na severozápadě Královacko mezi Křemelnou, Otavou a Ostružnou s horami Javorem 1089 m, Hochruckem 1077m, Březníkem 1006 m a Křemelnou 1121 m, na severu zlatonosné Kašperské hory se Žďánovskou horou 1063 m a Javorníkem 1065 m, na východě skupina Boubínská s Pažením (Basům), Bou-bínem 1362 m a Bobíkem (Schreiner) 1263 m vysokým.

Kromě uvedených oblastí tvoří rula ještě jednu velikou skupinu, a to na severozápadě a na území bavorském. Je to pohoří Javorské, v kterém Šumava vyvrcholuje do výše 1458 m. Severnější a s Javorským pohořím rovnoběžný hřeben Oseku (Hoher Bogen), na území bavorském jest však již amfibolitový. Tato hornina vyplňuje rovněž veškerou sousední skleslinu všerubsko-kdyňskou.

Oblast na jihovýchod od kvildského rulového území mezi Malou, Teplou a Studenou Vltavou jest z největší části žulová, vyjímaje rulový úval Travnaté Vltavy. Proto ji možno čítati k jižnější Pleši jako třetí článek šumavského žulového systému. Travnatá Vltava rozčleňuje toto území v severně položené Kunžvartské hory a v jižně se táhnoucí hory Tusedské.

Jest věru již nejvýše třeba, abychom znali pohádku prastarých hvozdů - svoji drahou Šumavu. Abychom jednou znali tak, jako ona celou tu velkolepou historii slovanského národa, který se bil za onoho času pod ochranou jejích setlelých kmenů za svoji svobodu, za svoji rodnou hroudu a za svoji slavnou budoucnost!

V době nové stal se tento divukrásný kraj přístupným drahami všemi směry a jest si tedy jen z duše přáti, aby byl hojně vyhledáván všemi, kdož milují doopravdy tu naši Bohem požehnanou, překrásnou českou zemi, na které našla největší a neskonalé zalíbení vznešená bohyně Krásy a Lásky.

Nuže, zavítejte všichni v tyto spanilé kraje a pod věkovitými velikány, kteří tu stojí zmlklí a tiší, naslouchejte čistým, dávným slovanským zkazkám, které osvěží vašeho ducha a zvonkovou hudbou naplní vaši českou hruď!

ODDÍL I.

POVĚSTI MÍSTNÍ, ZEMSKÉ, LIDOVÉ A OSOBNÍ

ČERNODUCH A LITOBOR

Královský Hvozd, mohutný svorový val, obepínající v podobě podkovy, k severozápadu otevřené, velkolepý říčný úval horní Úhlavy, náleží s Javorským pohořím k nejskvělejším končinám Šumavy. Zvláště jsou proslulá jezera Černé a Čertovo. Čertovo jezero jest velmi tmavé a podivně smutné, jakoby zakleté.

Tu také rozprostírá mohutné své svahy hora Svarog, obyčejně zvaná Zwerek.

K této hoře víže se zajímavá, kulturně historická pověst o Černoduchu a Lítoborovi. S úctou pohlíželi šumavští horalé ku tajemnému vrchu Svarogu, kde sídlili slovanští hrdinové Černoduch a Litobor. Litobor byl bohat a držitel nádherných hvozdů svarožských, které mu Černoduch velmi záviděl. Rád by býval Litobora připravil o toto překrásné panství, ale dlouho nevěděl si rady. Mělť Litobor za milenku čarokrásnou dívku Želnavu, dceru šumavských hvozdů. Ta dlela stále u Litobora, aby jej chránila před nástrahami lstivého černokněžníka Černoducha.

A když jednou Želnava lovila v pralesích svého domova, přemluvil Černoduch Litobora, aby veškeré stromy svarožské pokácel, že nesmírně zbohatne.

Litobor dal se čerňokněžníkem zlákati k ničivému dílu.

Sotvaže kácení započalo a staleté mohutné stromy pod pilami dřevorubců padaly s ohromným rachotem k zemi, přispěchala Želnava.

S bolem a zármutkem patřila na divé a nemilosrdné ničení skvostných hvozdů. A v zoufalství nad zkázou divu-krásného javoří, které jí bylo drahým a mileným domovem, vrhla se do Čertova jezera a utonula.

Jezero to ihned nabylo značně temné barvy a ze- smutnělo navždy. Za nocí tmavých a bouřných pějí zde svarožské víly smutné lesní písně a s nářkem vrhají černou drť do jezera, kterou se nanovo ztemní veškerá voda jezerní v smutku nad utonulou Želnavou.

* * *

MORÁNECKÝ ČERNOBOG

V šumavských nádherných pověstech obrážejí se velmi úporné boje a úsilí domorodého slovanského lidu z doby předkřesťanské. Nejzřetelněji jeví se tento zápas v pověsti moránecké.

Hora Moránec, v chybném českém překladu Mouřenec jmenovaná, vyniká v hornootavském důlu za Rejštejnem. Již se silnice do Hartmanic vedouci vítá poutníka na příkré rulové stráni nad levým břehem otavským kostelík sv. Mauritia. Má románskou podobu, jest velmi stár a stojí na místě pohanského božiště. A pověst nám vypravuje, že kdyi křesťanský chrámec stavěli, děly se podivuhodné věci.

Neznámá jakási síla rozmetala vždy dostavěné zdivo za jedinou noc. Zbyly vždy jenom rozházené balvany a hromady trosek.

A když ráno přišli stavebníci na rozborcené staveniště, s úžasem uzřeli, jak ze ssutin jejich díla tyčí se k nebi modla černého boha čili Černoboga. Mračný jeho pohled upíral se hrozivě na ustrašené stavebníky a rozpřáhnutou pravicí svojí odháněl je od míst, kde mu bylo dříve zasvěceno rozsáhlé božiště. Okolní lid s hrůzou pohlížel k hoře Mpránci a vyhýbal se jí, jak jen mohl.

Až tu posléze zakročila silnější neviditelná moc. Ale práce její nebyla snadna. Po třikráte musila hájiti silnými oddíly vyzbrojených jezdců dostavěné zdivo proti mocnému Černobogovi, jenž sem přispěchal s velmi značným počtem podivných a strašidelných bojovníků s hlavami lvími, tygřími, vlčími a psími.

Ale neviditelná moc, která po tři noci musila zápoliti s obrovskou přemoci černého boha, poslední noc až teprve k ránu zvítězila.

Černobog odtáhl potom se svými zbrojnoši daleko do hlubokých hvozdů šumavských. Chrámec zůstal od těch dób nedotčen.

Pověst, která se nám uchovala v této podobě v ústech hranatého šumavského horala, jest ryze slovanská.

Jdeme-li k jádru této moránecké pověsti a odmyslíme-li si všechno nadpřirozené, dojdeme k úsudku, že onou tajemnou silou, která po několikráte rozmetala zbudované zdivo křesťanského chrámce, byl shluknuvší se rozhorlený domorodý lid, jehož raněná duše se vzbouřila a vítězně vztyčila na starém proslaveném božišti symbolisovanou podobu starého Slovan-ského boha, uctívaného v každé staropohanské slovanské rodině. A že tento zápas a tyto bouře rozhněvaného domácího lidu byly tuhé a dlouhé, dosvědčuje nám pověst tím, že dostavěné zdivo bylo po třikráte úplně rozmetáno.

Vypravuje se dále, že staropohanské moránecké božiště bylo zasvěceno bohyni Moraně, jak ostatně prozrazuje i samo pojmenování této hory šumavské. Název kostelíka sv. Mauritia čili sv. Mouřence zvolen zakladateli křesťanského chrámce asi zúmyslně z toho důvodu, aby vypudil zvukovou svojí podobou jaksi nenásilně jméno Moranino z paměti někdejšího šumavského domorodého lidu slovanského.

* * *

V ČAROMOCI ĎÁBLOVÝCH KOUZEL

Na hoře Lužné či na Lužném, na česko-bavorské hranici, stávala stejná skalná skupina jako na Říruřci čili Třístoličné hoře. Již od pradávna měl prý čert na tomto skališti svoje sídlo. Zde také udržoval stále oheň.

Pod Lužnou, kde vzniká potok Lužná, bylo prý veliké jezero. Cert prý si jednou usmyslil, že toto jezero zasype kamením, aby mohl suchou nohou přejiti na protější ostroh Březníku čili Pürstlingu.

I stalo se, jak si čert předsevzal. Vysoká Skaliska a balvany s Lužné naházel do jezera a tak je zasypal. Jezero zaniklo a místo vysokých skalisek jest na vrcholku Lužné hory toliko balvanní změť, pod níž prý dosud doutná věčný oheň a osvětluje nesmírný poklad, největší z tajemných pokladů šumavských.

Na Březníku měl skromnou poustku starý poustevník Šebíř. Sněhobílý vous zakrýval mu celou hruď. A hlavu jeho zdobily značně již prořidlé, stříbrné kadeře.

Ve své poustče měl Šebíř kamenné lože a klekadlo, tesaný to balvan, v němž byl udělán dřevěný kříž. Pod tíží let byla postava poustevníkova velice již shrbena. A tak podepíral se Šebíř o mohutnou hůl, zrobenou z dubové větve. Roucho na sobě měl prosté, pouhý hrubý plášť.

Letitý ten poustevník chodíval ponejvíce bos. Jeho obličej byl vpadlý, oči hluboké jako jezerní tůň, čelo vysoké, široké a vždy zadumané.

Postava Šebířova musila býti ještě před nemnohými lety neobyčejně vysoká. Nyní však byla podobna spíše osekanému a k pádu již nachýlenému pni…

Všude vanul vzácný, nebeský klid.

Kolem poustky hnízdilo hojnost zpěvného ptactva. A za vlahých večerů bylo milo prodlévati v rajském tomto zátiší.

Při reji světlušek v dumavém a ztichlém údolí zazníval láskyplný tlukot slavíků a z temných okolních hvozdů ozývalo se truchlivé houkání sov a ze skalisek vylétali šustivým letem netopýři, vyhledávající kořist v noční tišině.

Hluboké hvozdy odnímaly i větrům přístup v toto skalní zákoutí.

V tomto zapadlém tichu žil Šebíř skromně a kajícně. Vždyť přítomnost Neznámého v tomto velebném klidu byla tak patrna.

Pro bohumilý život, který vedl poustevník Šebíř na Březníku, byl velice nenáviděn pekelníkem, sídlícím na hoře Lužné. Proto zasypal jezero kamením, aby mohl snadno a pohodlně přecházeti na ostroh březnický. I pokoušel Šebíře, kdy jen mohl, a rušil jej v jeho modlitbách a rozjímáních. Zejména když Šebíř v době postní dlel ve dne v noci na modlitbách, pokoušel ho ďábel nejvíce.

Rázem dvanácté hodiny noční zaplála celá poustka pronikavým světlem a v ní objevil se ohromný medvěd, z jehož tlamy příšerně vyšlehoval oheň.

A na tom nebylo dosti. Za chvíli objevil se zase ohnivý čert s rudým jazykem a za příšerného křiku a řevu a děsného medvědího bručení počal se s medvědem potýkati.

I nejodvážnějšímu člověku při tomto zjevu musila by naskakovati husí kůže po těle, a každý byl by věru poustku opustil. Ale Šebíř vytrval.

Když posléze čert medvěda zahnal, schoulil se medvěd v koutku poustevny a hrůzným svým mručením děsil poustevníka až do svítání.

Na druhý den opakovalo se znovu ďáblovo pokušení.

Rázem půlnoční hodiny, když poustevník zase dlel na postních svých rozjímáních, objevil se opět obrovský medvěd.

Jeho hřbet po chvílích se rozježil a medvěd zakoulel divoce očima na Šebíře, že bylo opravdu hrozno naň pohlédnouti.

Šebíř zase vytrval. Ale když započal divý boj medvěda s ďáblem, vzal Šebíř nádobu s posvátnou vodou tříkrálovou a vychrstnul ji na ďábla i medvěda.

V témž okamžiku vyrazil čert i s medvědem z poustevny a Šebíř měl pokoj na dlouhou dobu.

Než po čase dostavil se ďábel luženský zase.

Na jeho povel vystoupily v poustevně luzné dívky ztepilých těl, plné vnad a vděků, a počaly prováděti při tajemné hudbě, o které nikdo nevěděl, odkud se béře, nejkrásnější tance.

Tak znepokojovaly poustevníka. Ale když se Šebíř pokřižoval a rozehnal se křížem po čarokrásných a svůdných tanečnicích, zmizely naráz i s ďáblem.

Jindy, bylo to právě v noci Filipojakubské, která nadchází hned po západu slunce. Bylo to v noci kouzel a čar. Stařičký poustevník dlel na modlitbách…

V tom zazářila poustka a na ožehu začalo se proháněti kolem poustevníka několik kostlivců, kteří si prozpěvovali svými dutými, hrobovými hlasy:

„Křepčit a výskat,

život je náš!

Náš ples a tanec

ty, luno, znáš!

Hurá!

Vánku ty noční,

silněji věj!

Nechať již záhy

počne náš rej!

Hurá!”

A před jezdci kostlivci vznášela se četa sov a sýčků, kteří příšerně skuhrali a houkali. Z očí jim sršely jiskry a ze zobanů šlehaly plaménky.

Nad skloněnou hlavou Šebířovou zašumělo hrůzně a mrazivě veliké hejno ohyzdných, pronikavě pištících netopýrů. Někteří noční ptáci létali a svištěli také po různu, jako stráže kolem chřestivých kostlivců.

Čtyři bezhlaví hudci v koutě poustevny troubili na píšťaly a bzunkačky a tloukli o závod na podivné svoje cymbály, které vydávaly prapodivné zvuky.

A ďábel s ohnivým jazykem se příšerně chechtal a brnkal zlostně na kytaru.

Když hluk a hlomoz neustával, ano spíše se zdálo, jako by tentokráte měla býti chudičká poustka nadobro rozdupána a rozmetána, vstal Šebíř se svého klekátka a zvolal hlasem mocným:

„Ve jménu Otce i Syna i Ducha svátého” a práskl posvěcenými ratolestmi kočiček z doby velikonoční do létajících kostlivců a hned potom i do pískajících hudců, kterým malý, úzký vchod poustevny ani nestačil.

A posléze uchopil Šebíř i veliký klokočový růženec a počal bušiti do brnkajícího pekelníka, až se svíjel bolestí a prosil za smilování a řval, až se poustka otřásala.

Potom mrskal sebou čert ve vzduchu a ječel jako koza na jatkách.

„Nuže, dáš už mi pokoj, zlořečený pekelníku?” otázal se starý poustevník. A když čert to jistojistotně slíbil, ustal Šebíř v mrskání a ďábel střechou poustky vyletěl do noční tišiny a s ním i všechna skuhrající a pištící havěť.

Vážné, vznešené ticho rozpjalo své peruti nad chudičkou poustevnou březnickou.

Od těch dob ďábel nikdy již nepokoušel a nerušil starého poustevníka v jeho rozjímáních…

Historicky jest doloženo, že po úpatí Lužné hory vedla prastará zemská stezka od Pasova přes Mýto k Sušici, temeno Lužné hory že bylo stražištěm; a strážka že byla i na Březníku.

Pověst naše zachycuje dobu zakládání nebo opravování zemské stezky, ke kterémuž účelu bylo využito místního bohatství kamene.

A na bývalé jezero neboli mokřiště upomíná horská kotlina, ve které Lužná pramení. Jméno kotliny „Luže”, jméno potoka Lužné i vzhled celé kotliny za jarního tání, kdy se proměňuje každoročně ve skutečné jezero s úzkou soutěskovitou propustí pod Březníkem, není bájným zjevem, nýbrž reálným zjevem historickým.

* * *

SVATOBOR

Na severním úpatí památného Svatoboru u Sušice prostírá se Vodolenka. Jest rozložena v lesním zátiší a proslula svým čistým léčivým pramenem již v dávných dobách. Léčivý ten pramen vyvěrá z vrchu Svatoboru. Okolní lid přikládal a dosud přikládá tomuto pramenu zázračnou moc léčivou.

Pramene toho používal tamní zemědělský lid za každé roční doby, ano i zdaleka sem putovali různí nemocní, hledajíce tu uzdravení.

Památný Svatobor vážně zvedá témě svoje nad Vo- dolenkou a Sušicí. Rozhled odtud na hory šumavské jest daleký a úchvatný. Všude, kam oko pohlédne, plno přírodních krás a mohutných lesnatých kopců.

Podle pověsti, dosud v živé paměti zachovaně, prosila za dávných dob zbožná dívka pohanská, jménem Vodolenka, dcera známého lecha Klata, zakladatele dnešních Klatov, přátele své na smrtelném loži, aby ji pochovali na místě, kam její mrtvolu zaveze pár bílých volů bez průvodce.

Bílí volci stanuli na úpatí Svatoboru, na němž, dle nalezených tam starožitností, zvláště malých sošek bůžka na třínožce, konány byly pohanské bohoslužby.

I byla dívka Vodolenka na tomto místě slavně pohřbena za hlučných zpěvů a četných ohňů.

A hle! Hned po pohřbu vyprýštil z vnitra Svatoboru, zrovna u jejího hrobu, hojný živý pramen, jemuž říkali podle zesnulé panny „Vodolenka”. Později vznikly tu lázně, rovněž Vodolenka zvané.

Ještě v minulém věku ctil lid tuto pohanskou dívku a putovával hromadně i ke hrobu jejímu, jenž poblíž studánky až do roku 1748, dřevěnou mřížkou byl ohražen.

Za bouřných nocí obchází prý dívka Vodolenka Svatobor, zpívajíc skoro až do kuropění pohanské písně smuteční, načež usedne do povozu a bílí volci zavezou ji zase k jejímu hrobu.

Zde hluboko v zemi ukryt prý veliký poklad zlata, viditelný jen za bouřné noci ve výroční den skonání Vodolenky. Ale toho dne z dnešních lidí nikdo již nezná.

* * *

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

PŘEDMLUVA

ŠUMAVA

ODDÍL I.

ČERNODUCH A LITOBOR

MORÁNECKÝ ČERNOBOG

V ČAROMOCI ĎÁBLOVÝCH KOUZEL

SVATOBOR

CHODOVÍTSKÉ LEKNÍNY

BÍLÁ PANÍ KRUMLOVSKÁ

ČERTOVA KAMENNÁ HRÁZ

HROBKA VYŠEBRODSKÁ

MRTVÍ PODZEMNÍ VLADAŘI

LUŽENSKÝ POKLAD

ŠUMAVŠTÍ SKŘÍTCI

ČERTOVO STRAŽlŠTĚ

UČERNĚNÉ PACHOLÁTKO

VINTÍŘ, POUSTEVNÍK ŠUMAVSKÝ

DIVOTVORNÝ DŘEVĚNÝ ČERT

OHNIVÝ HRADNÍ PÁN

MNIŠSKÉ KÁPĚ NA LÍPĚ