Zita Marinovová

Tak ty

už to máš,

holčičko,

spočítaný!

Ukázka elektronické knihy

Tato kniha je plná zrady, rozchodů a osobních tragédií. V knihovně ji najdete v sekci humoristické literatury.

Zita Marinovová

© Zita Marinovová, 2010

Illustrations © fotobanka Samphotostock.cz

© Nakladatelství ČAS s.r.o., 2010

ISBN 978-80-87470-05-3

Bez ohledu na hodnoty IQ a dosažené vzdělání nám v životě občas něco uniká. Dlouho jsem si myslela, že oční čočky jsou KOMPAKTNÍ a pudry a make-upy KONTAKTNÍ. Na svou obhajobu uvádím, že tento omyl má určitou logiku. Čočky by přece měly držet pohromadě a pudr přijde do kontaktu s pokožkou.

A taky jsem si nějakou dobu myslela, že můj přítel je MŮJ PŘÍTEL. Jenomže se ukázalo, že je tak trochu i JEJÍ. Dostal od ní dárek. Porcelánovou konvičku. Samozřejmě kýčovitou a hnusnou. Proč právě konvičku, to netuším. Ptát se nebudu, to by bylo ponižující. Možná si spolu dávali čajík, anebo, což je ještě horší, se inspirovali filmem Devět a půl týdne a z té šeredné konývky lili med a jiné pochutiny na svá proradná těla. Raději nemyslet. Jenomže můj (a kdoví čí ještě) miláček svůj dárek přinesl do našeho bytu, kde ho vystavil na poličce. Neřekla jsem nic, jelikož mám přece úroveň. Ten kus porcelánu jsem z celého srdce nenáviděla, ovšem ve vší tichosti a nenápadně. Hráz, zadržující mé emoce, se protrhla až pod proudem šampaňského, ginu a vodky. Byla to dámská jízda. Když jsem se vrátila domů, můj drahý už spal. Rozsvítila jsem v kuchyni a zrak mi padl na konvičku. Uchopila jsem ten kýč, vyšla na balkon a mrštila nešťastnou konývkou do dáli. Jak tak letěla z druhého patra, pocítila jsem pocit maximálního uspokojení. „A máš to,“ blikalo mi v hlavě, když jsem šťastná a spokojená usínala. Všechno je vyřešeno. A záběr letící konve se mi promítal do sladkých snů jako ve zpomaleném filmu...

Ráno byl ovšem večerní blažený pocit ten tam. Pokles hladiny alkoholu v krvi zásadně změnil můj názor na noční porcelánovou defenestraci. Až to můj stále ještě přítel zjistí, bude mě považovat za nejtrapnější bytost na světě. Musím něco vymyslet. Ale to až potom. Nejdříve je nutné zahladit stopy.

Vyplížila jsem se tedy před dům ve snaze sesbírat střepy. A ejhle – pod okny nám rostou šeříky. Těmi sice konvička propadla, ale pád byl zbrzděn a ten nevkusný krám zůstal celý. Začala jsem se prodírat křovím. Naneštěstí vyšel z domu pan Novotný a upřel na mne lehce udivený pohled. Jelikož je to fešák, nechtěla jsem vypadat jako úplný debil, a tak jsem začala volat: „Alíku! Kam jsi se zaběhnul?! Pojď ke mně, pejsku!“ A když jsem zase osaměla, sebrala jsem konvičku a doma ji postavila na její původní místo. Byla trochu od hlíny. Vlastně byla hodně od hlíny. Ale neměla jsem sílu to řešit.

Odjela jsem do práce. Tam jsem dala výpověď a odstěhovala se do jiného kraje. Můj vztah s „Mistrem Konvičkou“ totiž nebyl ani kompaktní, ani kontaktní podle mých představ. To si raději vystačím s čočkami a pudrem, než abych se snižovala k hysterickým činům. A když mě někdy napadne, jestli jsem se s tím odchodem trošku neunáhlila, představím si, jak tam stojí a kouká na hlínou ucpanou hubičku a zablácené ouško a nejde mu to na rozum. Ne, tam jsem už opravdu neměla co pohledávat...

Kdy jindy bilancovat milostné vztahy, než v předvečer svatého Valentýna! Já a moje kamarádky každoročně uzavíráme k tomuto datu kandidátku adeptek na první cenu v soutěži Kráva roku. Dlužno podotknout, že i když vítězka může být vždy jen jedna, všechny si už léta vedeme velice slušně…

Přesto se ale z lapálií svých kámošek nepoučíme, protože zkušenost je nepřenosná. My holky si zkrátka potřebujeme nabít hubu osobně, nikoli zprostředkovaně. A tak právě teď utěšuju Jarmilu, jejíž přítel tak dlouho dováděl na facebooku, až jí utekl s někým, kdo měl přezdívku Xena 9, místo abych šla domů a odpojila si svého vlastního manžela od internetu. Přesně takhle jsme se totiž poznali. Na internetové seznamce. Dali jsme si rande a od té doby byli pořád spolu. Za půl roku zasnoubení, za rok svatba. Na své webové profily jsme potom umístili společné fotky z dovolených i ze svatební cesty a přestali je používat. Tedy takhle jsme si to řekli… Jaké bylo moje překvapení, když jsem po několika měsících manželství vysvětlovala spolužačce Petře, kterak se ten ženich přes internet shání, a při té příležitosti jí ukázala prezentaci svého muže. Bylo zcela zřejmé, že můj Ráďa za poslední půlrok nejenže tuto službu nenechal ležet ladem, ale rozšířil okruh svých přátel asi o dvacet exemplářů, které měly vesměs čtyřky a vilný kukuč zdůrazněný mejkapem, za nějž by se nemusel stydět ani Vinnetou po dešti. Daleko víc mě ale šokovalo, že drahoušek vymazal naše společné fotky. Tedy vymazal… On mě z nich prostě odstřihnul! Fotografie se pak nazývaly JÁ V ALPÁCH, JÁ V PAŘÍŽI nebo JÁ NA SEYCHELÁCH (naše svatební cesta). Mám to řešit? Nemám? Ale jistěže ano!

Původně jsem měla v úmyslu zvolit podlou metodu, kdy se mu přihlásím pod cizí identitou a uvidím, kam to povede. Nakonec jsem ale sáhla po staré dobré hysterické scéně a dožadovala se z očí do očí vysvětlení, co to má jako být?! Řekl mi, že chce svůj profil úplně zrušit, a tak ho upravoval… No ano, slyšela jsem dobře a fakt nevím, proč jsem ho hned po tomto naprosto stupidním vysvětlení nevyrazila.

Jak je vůbec možné, že to, co vidíme ve vztazích svých kamarádek zcela jasně, doma přehlížíme tak dlouho, dokud to jen trochu jde? Nevím. Možná si měla pramáti Eva ochočit nějaký jiný živočišný druh. Někde se každopádně stala chyba, a proto to pořád neklape. Jestli ale lidští samečci těch vylomenin nenechají, dojde nám jednou trpělivost. Pozavíráme je do rezervací, kde se budou věnovat hrám, soubojům a podobným ryze mužským zábavičkám. Jednou měsíčně toto území objede pojízdná spermobanka a samečci budou moci vyměnit to jediné, co od nich potřebujeme, za jídlo, sportovní potřeby a počítačové hry. A já se nebudu muset zabývat tím, že jsem tomu šmejdovi nestála ani za to, aby si na té seznamce vytvořil nový profil, čímž by minimalizoval možnost, že jeho nekalé praktiky objevím.

Pokud jde o mě, pohár trpělivosti přetekl už teď. Běžím domů. Sobě tam rozdupu růžový brejličky a jemu ksicht. A na internet si ten tatrman může přidat fotku JÁ S KUFRY NA ULICI!

„Já už nechci hrát žádný hry. Chci mít jasno a klid…“ povzdechl si můj letitý kamarád Luboš, zhroutil se na gauč a s výrazem psance pokračoval ve svém monologu: „Unavuje mě někoho dobývat a znovu a znovu předvádět, jak jsem schopný, vtipný a chytrý. Nemám už na to energii. Chce mě? Nechce? Řekněme si to hned. Nabídky jsou, to jo, ale každé nové musím psát smsky, vzít ji do kina nebo na večeři, flirtovat a vymýšlet zajímavosti.“

Musím říct, že jsem mu docela rozuměla. I já už mám za sebou přibližně dvacet let bojů na milostném poli a často mě přemáhá pocit, že mě ty věčné hry přestaly bavit… To se ale pokaždé rázem změní ve chvíli, kdy mi na mobilu pípne roztomilá, dvojsmyslná textovka od nějakého zajímavého chlapíka. V tom okamžiku pojmy „klid“ a „jistota“ mizí z mého mozku a já hraju jak divá. Mám mu odpovědět hned? Nebo až za hodinu? Reagovat na jeho dvojsmysly třeskutými osmismysly, nebo dělat nechápavou? Jít s ním ven hned dneska, nebo říct, že nemám čas? Ale zavolá potom ještě? Zkrátka: pořád něco hrajeme a většinu z nás to pokaždé přemůže a jdeme do toho znovu, ačkoli jsme už chtěly mít KLID! Hrajeme dokonce i tehdy, když už máme své jisté. Stálému partnerovi se jen tak mezi řečí zmíním, že mě kolega zval na kafe nebo že mě na obědě balil číšník. Samozřejmě je to součást hry. Kdybych chtěla opravdu podlehnout kolegovi nebo si vyjít s číšníkem, doma se o žádném z nich ani nezmíním.

Pojďme ale zpět k mužům – kamarádům. Jak tak poslouchám Lubošovy litanie, vzpomínám si, že kdysi dávno jsme spolu také měli rozehranou nějakou hru a že jsme v tom byli dost dobří. Textové zprávy jsme si vyměňovali několik hodin denně takovou rychlostí, že se z toho můj tehdejší manžel málem zcvoknul a požádal mě, abych si aspoň vypnula zvuk, když už se chovám jako puberťačka. Tuto urážku jsem přešla bez komentáře, v zápalu hry jsem totiž ani neměla čas věnovat pozornost hráčům z původní sestavy.

Jenomže boží mlýny melou sice pomalu, ale po čertech festovně. A tak můj muž začal po čase nosit mobil s sebou i na záchod, vypínal si zvonění, každých třicet vteřin se na ten ďáblův přístroj díval, a když jsem ho načapala ve dvě ráno potmě v obýváku, kterak s výrazem idiota ťuká do klávesnice, tvrdil, že vyřizuje něco pracovního. Jo, to známe… pomyslela jsem si a šla spát. Jenomže chlapům nestačí pohrát si na displeji, potřebují dát gól. A jelikož ten můj zaskóroval se svoji telefonistkou v nesprávný čas na nesprávném místě, čili se to provalilo, bylo po manželství. A já abych teď zase někomu předváděla, jak jsem úchvatná… Nechce se mi, nemám na to energii ani čas, potřebuju se soustředit a odevzdat včas hned několik článků. Sakra, proč pořád zvoní ten telefon? Kdo to volá? Jo aha… to je tenhle… tak dobře, hraju ještě jednou, ale to je fakt naposledy…

Ozzy Osbourne přijel do Čech. Řekli jsme si s přáteli, že u toho rozhodně musíme být. Jelikož nás bylo šest a nevešli jsme se do běžného automobilu, tuze se hodilo, že jeden člen party provozuje půjčovnu limuzín. V den D jsme tudíž všichni naskákali do devítimetrové káry a vyrazili za starou dobrou kulturou. V tu chvíli jsme ještě netušili, že tento výlet bude velkolepým zážitkem nejenom hudebním…

Po příjezdu do areálu jsme se v limuzíně krokem šinuli mezi poflakujícími se fanoušky a očumovali, kde by se daly sehnat vstupenky, jelikož jsme je neměli. A potom se to stalo. Někdo z davu pojal ideu, že v tom exkluzivním voze jistě přijela koncertující hvězda. Lidi začali skandovat „Ozzy! Ozzy!“ a ze všech stran se hrnuli k našemu autu. Bylo to úžasné. Běželi vedle nás, snažili se přitisknout obličeje na neprůhledná skla a šíleli. Vzápětí této davové psychóze podlehla i ochranka. Předávali si vysílačkami informaci, že Ozzy už jede, a navigovali naši limuzínu na VIP místečko těsně za pódiem. A tam jako na potvoru seděl Ozzy a z nás se stali vmžiku opět obyčejní lidé, kteří jsou navíc někde, kde vůbec nemají co dělat… Po rozhovoru s velitelem ochranky ovšem musel dotyčný šéf uznat, že to, kde se nacházíme, jaksi není naše vina, jelikož jsme tam byli v podstatě nahnáni jeho lidmi. A tak nám bylo dovoleno zůstat. (Čímž se elegantně vyřešil problém se vstupenkami.)

Koncert byl senzační. A to by mohl být konec legrace. Ale nebyl. Po vystoupení jsme byli vypuštěni zadním vjezdem (kterým Ozzy i přijel), a tak jsme si davového obdivu užili mnohem méně. Když jsme minuli poslední fanoušky trousící se po silnici, vzpomněl si jeden z pasažérů, že se chce protáhnout. Jakmile jsme zastavili, došla k nám dvě děvčata, což u mužského osazenstva limuzíny vzbudilo nefalšovaný jásot. Holky se zeptaly, zda je uvnitř auta Ozzy, kluci jim řekli, že to zrovna ne, ale že za ním právě jedeme na afterparty.

Holky: „Můžeme jet s váma?“

Kluci: „No jasně, proč ne!“

Holky: „My uděláme cokoliv!“

Proč proč proč? Přece jim řekli, že můžou jet. Tak proč by dělaly „cokoliv“? Netuším. Možná se slečny přeřekly, možná jen chtěly projevit svou neskonalou vděčnost. Nakonec se ale stejně pohádaly, protože jedné z nich zavolal přítel a ona chtěla vystoupit. Druhá jí řekla, že je kráva a že ten její Honza je pako, kvůli kterýmu přece nenechá plavat šanci na tu afterparty! Mí kamarádi nebyli na hádky zvědaví, a tak je vyhodili obě. Dobře jim tak.

Se mnou ale po zbytek cesty nebyla řeč. Došlo mi totiž, že jsem se minula povoláním. Tento večer mi konečně svitlo, čím chci být - velkou hvězdou, která jezdí v limuzíně, kolem níž se tísní davy fanoušků. Pohodlně se válet na zadním sedadle a užívat si ten obdiv a taky vědomí, že tam venku se najdou lidé, kteří kvůli mně udělají „cokoliv“… Páni, teď mě teda dost štve, že jsem místo hodin baletu a klavíru chodila kouřit do parku.

Je půl druhé ráno a jsem trochu v depresi. Přítel mi před pár hodinami volal, že už se dnes navzdory našemu původnímu plánu nezastaví, jelikož je příšerně unavený a jede si lehnout. A co jsem udělala já? Karkulku. Zabalila jsem do košíku bábovku a víno a jela ho překvapit… no dobře, kecám, jela jsem ho načapat. A bohužel se mi to povedlo. K jeho domu jsem přijela ve chvíli, kdy parkoval. Vystoupil z auta ruku v ruce s nějakou úplně debilní dvacetiletou blondýnou, a když šli kolem mě, dělal, že mě nezná. Po osmi letech vztahu! Prostě se na mě díval a mám dojem, že mě těma svýma proradnýma očima prosil, abych ho před tou kůstkou neztrapňovala. Ani jsem nehlesla. Nikoli ovšem z ohledu na kůstku, nýbrž proto, že prostě nebylo co říct. Když zašli do domu, seděla jsem tam hodinu a půl na chodníku a přemýšlela o mezerách v zákoně.

Proč není nevěra trestná? Jako precedens uvádím desatero přikázání. Nezabiješ, nepokradeš… za obojí mohou provinilci vyfasovat slušné pálky. Další bod zakazuje chamtivost. I za tu můžete skončit v chládku, když se obohatíte něčím, co není tak úplně vaše. A křivé svědectví? Rovněž má základ v desateru. Tak co sakra bude s tím NESESMILNÍŠ?! Případně nepožádáš manželky bližního svého?!

Samozřejmě, že nevěra je hřích. Ale peklo je za ni málo. Co je mi po tom, že se ten zmetek bude smažit v plamenech pekelných, když já to neuvidím? (Tedy aspoň doufám…) Je potřeba si uvědomit, že nevěra je zločin jako každý jiný, a stanovit za ni světské tresty. Jenomže zákonodárci mlčí. Snad proto, že většina z nich je mužského pohlaví a muži, jak známo, propagují legendu o tom, že nevěru mají v genech. A kdo ví, možná skutečně mají nějakou dědičnou genetickou poruchu. Ale co když za vším stojí pouze nedostatečné zdůraznění faktu, že podvádět se prostě nemá? Jak by to asi vypadalo, kdyby kupříkladu krádež nebyla považována za trestný čin? Dost možná by kradli všichni, protože by jim za to maximálně někdo vynadal, udělal scénu, vrazil facku nebo sbalil kufry.

Takže jak by asi takový návrh zákona o nevěře vypadal: naplněním skutkové podstaty trestného činu by se rozuměl fyzický styk jednoho z partnerů se třetí osobou (třetími osobami) bez svolení partnera druhého. Sazby by se stanovily podle stupňů provinění. Základní odstupňování - nevěra neúmyslná, úmyslná a opakovaná. Za výrazně přitěžující okolnost by bylo považováno lhaní (nikoho nemám), prošustrování společných úspor (ve prospěch té mrchy) a zejména pak šíření nelichotivých informací o poškozené straně (manželka mi nerozumí, moc utrácí, nestará se o mě, byla na plastice, chrápe, žárlí, stárne, má celulitidu…). Polehčující okolnosti v případě tohoto zločinu neexistují. Amnestie se na něj rovněž nevztahuje, a to za žádných okolností, ani při příležitosti zvolení prezidenta vesmíru.

Tento zákon by ovšem nefungoval ve stylu honů na čarodějnice. Partneři by se mohli sami rozhodnout, zda svůj protějšek zažalují, nebo ne, jak to probíhá v případech, kdy si někdo z rodiny proti vaší vůli něco „vypůjčí“. Můžete se svobodně rozhodnout, jestli to vyřešíte u soudu, nebo doma. Ale řekněte sama, co vás vytočí víc – že vám ten zmetek vybral účet, nebo že se vyspal s tou svojí zmalovanou vyhublou asistentkou?

No nic, je čtvrt na pět, hodím na sebe talár, totiž pyžamo, a půjdu spát. Jsem poměrně klidná, jen mě trochu znervózňuje, že po celém bytě zakopávám o věci svého čerstvého ex a že je asi bude chtít zpátky. Což je fakt otrava. Asi mu pošlu zprávu, aby si zjistil, na kterou skládku se od našeho domu vyváží popelnice, a tam ať si pro ty svoje krámy sjede. Když už mám být za krávu, tak ať to stojí za to.

Table of Contents

Titulní strana

1

2

3

4