Vzor citace: RÝDL, T., BARÁK, J., SAŇA, L., VÝBORNÝ, P. Zákon o České národní bance. Komentář. 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer, 2014. 344 s.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Zákon o České národní bance : komentář / Tomáš Rýdl ... [et al.]. -- Praha : Wolters Kluwer, 2014. -- 344 s. -- (Komentáře Wolters Kluwer)

ISBN 978-80-7478-622-8

336.711 * 351.72 * (437.3)

- Česká národní banka

- centrální banky -- Česko

- centrální bankovnictví -- Česko

- zákony

- komentáře

336.7 - Finance [4]

Právní stav publikace je k 1. 10. 2014.

Recenzoval: prof. JUDr. PhDr. Michal Tomášek, DrSc.

© Mgr. Tomáš Rýdl, JUDr. Josef Barák, Mgr. Luděk Saňa, JUDr. Petr Výborný, 2014

ISBN 978-80-7478-622-8 (váz.)

ISBN 978-80-7478-625-9 (e-pub)

AUTORSTVÍ KOMENTÁŘE

Mgr. Tomáš Rýdl: § 2, 5, 7 odst. 1 část III., 38, 38a, 41, 44, 44a, 44c, 45, 46a až 46e, 47a, 50

judikatura

celková koordinace a kontrola komentáře

JUDr. Josef Barák: obecný úvod

§ 1, 4, 6, 7 (s výjimkou § 7 odst. 1 část III.), 8, 10 až 16a, 19, 22, 37, 39, 46, 49a, 51 až 61

k části první čl. II zákona č. 227/2013 Sb.

k části páté čl. VI zákona č. 227/2013 Sb.

Mgr. Luděk Saňa: § 2a až 3b, 9, 34a, 42 až 43g, § 44aa, 45d

Statut ESCB a ECB – souhrnný komentář

JUDr. Petr Výborný: § 1a, 23 až 34, 35, 36, 40, 44b, 47, 48, 49

Ač autoři léta pracují nebo pracovali v České národní bance, tento komentář obsahuje jejich osobní názory a nepředstavuje oficiální názor České národní banky ani jakékoliv jiné osoby či orgánu, které jsou oprávněny zákon o České národní bance autoritativně vykládat.

Autoři však děkují svým kolegům v České národní bance, jejichž jmenný výčet by přesáhl možnosti této stránky a i tak by zůstal pouze demonstrativním, neboť především výměnou názorů s nimi si autoři tříbí myšlenky vlastní.

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

bankovní rada – Bankovní rada České národní banky

BIS – Banka pro mezinárodní platby (Bank for International Settlements)

ČNB – Česká národní banka

daňový řád – zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

devizový zákon – zákon č. 219/1995 Sb., devizový zákon

doporučení ESRB 2011/3 – doporučení ESRB ze dne 22. prosince 2011 o makroobezřetnostním mandátu vnitrostátních orgánů (ESRB/2011/3)

ECB – Evropská centrální banka

ES – Evropská společenství

ESAs – Evropské orgány dohledu nad finančním trhem

ESCB – Evropský systém centrálních bank

ESRB – Evropská rada pro systémová rizika

EU – Evropská unie

insolvenční zákon – zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

kontrolní řád – zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

krizový zákon – zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

Listina – usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení LISTINY ZÁKLADNÍCH PRÁV A SVOBOD jako součásti ústavního pořádku České republiky

lustrační zákon – zákon č. 451/1991 Sb., kterým se stanoví některé další předpoklady pro výkon některých funkcí ve státních orgánech a organizacích České a Slovenské Federativní Republiky, České republiky a Slovenské republiky

MF – Ministerstvo financí

MMF – Mezinárodní měnový fond

NSS – Nejvyšší správní soud

obč. zák. – zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

SFEU – Smlouva o fungování Evropské unie

Smlouva o ES – Smlouva o založení Evropských společenství

Smlouvy EU – Smlouva o Evropské unii a smlouva o fungování Evropské unie

spr. řád – zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

s. ř. s. – zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

Statut ESCB/ECB – Protokol o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky

tr. zákoník – zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

ÚOJ – účelová organizační jednotka

Ústava – Ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

z. o. k. – zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zák. č. 227/2013 Sb. – zákon č. 227/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony

z. p. k. t. – zákon č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu

zák. č. 442/2000 Sb. – zákon č. 442/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 166/1993 Sb., o Nejvyšším kontrolním úřadu, ve znění pozdějších předpisů

zák. o bankách – zákon č. 21/1992 Sb., o bankách

zák. o ČNB – zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance

zák. o dluhopisech – zákon č. 190/2004 Sb., o dluhopisech

zák. o finančním arbitrovi – zákon č. 229/2002 Sb., o finančním arbitrovi

zák. o NKÚ – zákon č. 166/1993 Sb., o Nejvyšším kontrolním úřadu

zák. o oběhu bankovek a mincí – zákon č. 136/2011 Sb., o oběhu bankovek a mincí a o změně zákona č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů

zák. o platebním styku – zákon č. 284/2009 Sb., o platebním styku

zák. o přeměnách – zákon č. 125/2008 Sb., o přeměnách obchodních společností a družstev

zák. o přestupcích – zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zák. o Rejstříku trestů – zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů

zák. o Sbírce zákonů – zákon č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv

zák. o spořitel. a úvěr. družstvech – zákon č. 87/1995 Sb., o spořitelních a úvěrních družstvech a některých opatřeních s tím souvisejících a o doplnění zákona České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů

zák. o střetu zájmů – zákon č. 159/2006 Sb., o střetu zájmů

zákon o Národní bance Československé – zákon č. 38/1948 Sb., o Národní bance Československé

zák. práce – zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

SEZNAM SOUVISEJÍCÍCH PŘEDPISŮ

Protokol o statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky

směrnice 2013/36/EU ze dne 26. června 2013 o přístupu k činnosti úvěrových institucí a o obezřetnostním dohledu nad úvěrovými institucemi a investičními podniky, o změně směrnice 2002/87/ES a zrušení směrnic 2006/48/ES a 2006/

49/ES

Smlouva o Evropské unii

Smlouva o fungování Evropské unie

Smlouva o založení Evropských společenství

úřední sdělení České národní banky ze dne 23. prosince 2011 o vydání Pravidel pro primární prodej státních dluhopisů organizovaný Českou národní bankou

úřední sdělení České národní banky ze dne 23. srpna 2006 o vydání Společných emisních podmínek poukázek ČNB

úřední sdělení České národní banky ze dne 28. srpna 2013 k § 24 a § 25 zákona č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění zákona č. 227/2013 Sb., a k vyhlášce č. 253/2013 Sb., kterou se stanoví podmínky tvorby povinných minimálních rezerv

úřední sdělení České národní banky ze dne 29. července 2011 o způsobu provádění operací České národní banky na domácím peněžním trhu

úřední sdělení České národní banky ze dne 3. prosince 2012 o vydání Pravidel Systému krátkodobých dluhopisů

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení LISTINY ZÁKLADNÍCH PRÁV A SVOBOD jako součásti ústavního pořádku České republiky

Ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Ústavní zákon č. 4/1993 Sb., o opatřeních souvisejících se zánikem České a Slovenské Federativní republiky

Ústavní zákon č. 542/1992 Sb., o zániku České a Slovenské Federativní Republiky

vyhláška ČNB č. 253/2013 Sb., kterou se stanoví podmínky tvorby povinných minimálních rezerv

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů

zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech

zákon č. 125/2008 Sb., o přeměnách obchodních společností a družstev

zákon č. 136/2011 Sb., o oběhu bankovek a mincí a o změně zákona č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 15/1998 Sb., o dohledu v oblasti kapitálového trhu a o změně a doplnění dalších zákonů

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 159/2006 Sb., o střetu zájmů

zákon č. 166/1993 Sb., o Nejvyšším kontrolním úřadu

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

zákon č. 190/2004 Sb., o dluhopisech, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon č. 21/1992 Sb., o bankách, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 218/2000 Sb. o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů (rozpočtová pravidla)

zákon č. 219/1995 Sb., devizový zákon

zákon č. 227/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony

zákon č. 229/2002 Sb., o finančním arbitrovi, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

zákon č. 240/2013 Sb., o investičních společnostech a investičních fondech

zákon č. 253/2008 Sb., o některých opatřeních proti legalizaci výnosů z trestné činnosti a financování terorismu

zákon č. 254/2004 Sb., o omezení plateb v hotovosti

zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

zákon č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů

zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví

zákon č. 277/2013 Sb., o směnárenské činnosti

zákon č. 284/2009 Sb., o platebním styku

zákon č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv

zákon č. 340/2006 Sb., o činnosti institucí zaměstnaneckého penzijního pojištění

zákon č. 377/2005 Sb., o doplňkovém dohledu nad bankami, spořitelními a úvěrními družstvy, pojišťovnami a obchodníky s cennými papíry ve finančních konglomerátech a o změně některých dalších zákonů (zákon o finančních konglomerátech)

zákon č. 38/1948 Sb., o Národní bance Československé

zákon č. 38/2004 Sb., o pojišťovacích zprostředkovatelích a samostatných likvidátorech pojistných událostí a o změně živnostenského zákona (zákon o pojišťovacích zprostředkovatelích a likvidátorech pojistných událostí)

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon č. 408/2010 Sb., o finančním zajištění

zákon č. 42/1994 Sb., o penzijním připojištění se státním příspěvkem a o změnách některých zákonů souvisejících s jeho zavedením

zákon č. 426/2011 Sb., o důchodovém spoření

zákon č. 427/2011 Sb., o doplňkovém penzijním spoření

zákon č. 442/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 166/1993 Sb., o Nejvyšším kontrolním úřadu, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 451/1991 Sb., kterým se stanoví některé další předpoklady pro výkon některých funkcí ve státních orgánech a organizacích České a Slovenské Federativní Republiky, České republiky a Slovenské republiky

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

zákon č. 530/1990 Sb., o dluhopisech

zákon č. 548/1992 Sb., o některých dalších opatřeních v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky a o zřízení Kanceláře prezidenta České republiky

zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem

zákon č. 87/1995 Sb., o spořitelních a úvěrních družstvech a některých opatřeních s tím souvisejících a o doplnění zákona České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákon č. 96/1993 Sb., o stavebním spoření a státní podpoře stavebního spoření

PŘEDMLUVA OD RECENZENTA

Evropská dimenze postavení naší centrální banky je výsledkem dlouholetého politického, ekonomického, ale i legislativního procesu, který se jako příslovečná červená nit táhne celou dvacetiletou historií České národní banky. Je třeba podtrhnout, že v našich podmínkách získalo postavení ČNB dokonce ústavní rozměr v podobě článku 98 Ústavy ČR, což není vůbec ve členských zemích Evropské unie obvyklé. Ústavní úprava centrální banky reflektuje ovšem poznatky moderní konstitucionalistiky, kde postupně docházelo a dochází k požadavkům regulovat postavení centrální banky nejen v ústavách federativních států, kde to je spjato s vertikální dělbou působnosti mezi federací a jejími částmi (zejména v Základním zákoně SRN), ale i ve státech unitárních, jakým se stala i Česká republika v roce 1993. Přibývá tedy ústav, kde jsou upraveny postavení centrální banky a její funkce (čl. 261n Ústavy Ecuadoru, čl. 111 Ústavy Estonska, čl. 53 Ústavy Chorvatska, čl. 375n Ústavy Kolumbie, čl. 227 Ústavy Polska, čl. 53 Ústavy Slovenska nebo čl. 99 Ústavy Švýcarska). Na druhé straně ústavní pojetí centrální banky nepatřilo v dobách tvorby naší Ústavy k dominantním tématům diskusí o ústavních základech nového českého státu. Proto pozdější vývoj naší právní úpravy centrálního bankovnictví musel jít ruku v ruce s odpovídajícími ústavními změnami. Nejvýznamnější bylo jistě schválení ústavního zákona č. 448/2001 Sb., jímž byl nově definován cíl České národní banky tak, že se jím stala péče o cenovou stabilitu. K tomu dlužno dodat, že evropské pojetí orientace centrální banky na cenovou stabilitu je nepochybně modernější než naše dřívější pojetí její orientace na stabilitu měnovou. Cílování cenové stability umožňuje totiž centrální bance daleko lépe prognózovat inflaci, především díky objemu peněžní zásoby, a zároveň používat s předstihem, a tedy i daleko efektivněji, nástroje měnové politiky.

Autoři předkládaného komentáře naprosto správně vycházejí právě ze shora naznačených skutečností, totiž z ústavního zakotvení České národní banky a z unijních souvislostí výkladu a aplikace zákona o České národní bance. Sledují dynamiku Zákona o ČNB v českém i unijním rámci ze všech nejdůležitějších hledisek. Budiž tu podtrženo, že právě dynamika vývoje právní úpravy centrálního bankovnictví je v posledních letech v EU značná. Zdá se, jako by byly zpochybňovány tolik proklamované zásady samotné nezávislosti centrálních bank ve vztahu k rozpočtové politice Unie a členských států. Soudní praxe se zatím rozpakuje konstatovat byť i skryté porušování čl. 123 Smlouvy o fungování EU (tzv. zákazu měnového financování), také pod vlivem rozsudku Soudního dvora EU ve věci Pringle, podle něhož zákaz sanovat veřejné rozpočty Evropskou centrální bankou dle čl. 123 SFEU je něco jiného než Evropský mechanismus stability. Právě tento mechanismus nemá za cíl zákaz stanovený v článku 123 SFEU obejít. Účastnické státy se totiž nemohou přímo ani prostřednictvím organizací, které si zřídí nebo které uznají, odchýlit od unijního práva nebo takovou odchylku strpět.

Teorie i praxe rovněž přehodnotily rozšířené názory devadesátých let, že by dohledová politika měla být postupně vyjímána z působnosti centrálních bank a převáděna v oddělené dohledové orgány. Koncepce britského modelu Financial Services Authority byla vývojem v době evropské dluhové krize zviklána. Potvrdila se sice myšlenka, že dohled nad finančními službami by měl být organizován z jediného místa (tuto koncepci ostatně přijala i naše právní úprava), ovšem současný trend spíše směřuje k organizaci dohledu v rámci centrálních bankovních institucí. Svědčí o tom ostatně i projekt evropské bankovní unie a postavení Evropské centrální banky v tomto systému.

Mimořádně hodnotným přínosem tohoto komentáře k Zákonu o ČNB jsou rovněž úvahy de lege ferenda. Autoři velmi zodpovědně předvídají vývoj ústavní i zákonné úpravy našeho centrálního bankovnictví v souvislosti se vstupem do třetí etapy hospodářské a měnové unie a s procesem přípravy na zavedení eura v naší zemi. Jsem hluboce přesvědčen, že se jejich dílo stane neodmyslitelným podkladem pro odbornou diskusi, nezbytnou pro politické rozhodnutí o datu přijetí společné měny Českou republikou.

prof. JUDr. PhDr. Michal Tomášek, DrSc.

Proděkan Právnické fakulty Univerzity Karlovy

Praha, říjen 2014

KOMENTÁŘ K ZÁKONU O ČESKÉ NÁRODNÍ BANCE[1]

ÚVOD

Česká národní banka v roce 2013 oslavila 20 let své existence jako centrální banka České republiky, novodobého českého státu, který vznikl 1. ledna 1993 pokojným rozdělením České a Slovenské Federativní Republiky. Po celou tuto dobu pečuje o stabilitu české měny, resp. cenovou stabilitu, pokrývá svým dohledem dnes již prakticky celý finanční trh a je také významným faktorem stability ekonomického vývoje České republiky. Její historický vývoj do dnešní podoby centrální banky však trval řadu desetiletí, kdy se významné a mnohdy osudové události naší novodobé historie nemohly neodrazit také v historii centrální banky. Zrekapitulujme stručně tento historický vývoj, jehož kořeny sahají až do 19. století.

Instituce, které nyní nazýváme centrálními bankami, se vyvíjely zejména v 19. století v západních státech v souvislosti s rozvojem tržních ekonomik těchto států a na základě potřeb tohoto rozvoje, ačkoli v Anglii nebo ve Švédsku lze nalézt instituce, které plnily některé funkce centrálních bank již v 17. století. Z právního hlediska je podstatné, že tyto instituce jsou právnickými osobami v souladu s kontinentálním pojetím právnických osob, mají tedy (v dřívější terminologii) právní subjektivitu, resp. (v souladu s novým občanským zákoníkem) právní osobnost a jsou způsobilé mít v mezích právního řádu práva a povinnosti. Jsou i nositeli svéprávnosti, tedy způsobilosti nabývat pro sebe vlastním právním jednáním práva a zavazovat se k povinnostem, tj. (svými orgány) právně jednat, a být i subjektem vlastnického práva. Podstatný je však aspekt jejich „veřejnoprávnosti“, který je odlišuje od obchodních bank: spočívá v jejich pravomoci (privilegiu daném zákonem) emitovat peníze, které jsou zákonným platidlem a měnou v jurisdikci daného státu a provádět měnovou politiku. Vedle toho bývá centrálním bankám svěřena pravomoc vykonávat dohled nad obchodními bankami nebo šířeji i nad dalšími účastníky podnikání na finančním trhu, vydávat po provedeném řízení autoritativní rozhodnutí v zákonem stanovených případech při zjištění porušení zákona dohlíženým subjektem a v některých případech i vydávat prováděcí právní předpisy k zákonům, regulujícím podnikání na finančním trhu. Těmito pravomocemi se centrální banky blíží státním orgánům, ačkoli je podle názoru autora za státní orgán považovat nelze z důvodů, které jsou uvedeny níže. Přesto však úvahy některých teoretiků jdou v hodnocení postavení centrálních bank tak daleko, že je považují za čtvrtou moc ve státě, odlišnou od klasického trialismu moci zákonodárné, výkonné a soudní. Vycházejí přitom z jejich nezávislosti především na moci výkonné a z toho, že ve vyspělých demokraciích se prosadil legislativně zakotvený názor, že do postavení a pravomoci centrálních bank lze zasahovat pouze zákonem, resp. na základě zákona.

Subjektem s atributy centrální banky byla i Rakousko-uherská banka jakožto ústřední banka rakouského soustátí. Po rozpadu Rakousko-Uherska a vzniku samostatné Československé republiky 28. října 1918 se „trosky“ této banky na území nového státu staly určitým majetkovým i personálním základem perspektivního vzniku centrální banky nového státu. To jasně vyplývá z § 2 nařízení vlády Republiky československé č. 119/1919 Sb. z. a n., o úpravě poměru k Rakousko-uherské bance, který v návaznosti na zákon č. 84/1919 Sb. z. a n. stanovil, že „pro účely správy aktiv v tomto zákoně stanovených ministr financí zabírá budovy a zařízení hlavního ústavu a filiálek Rakousko-uherské banky v oblasti Československé republiky“. Uvedené nařízení vlády nabylo účinnosti dnem vyhlášení, kterým byl 11. březen 1919. Nový stát zřídil týmž nařízením vlády k plnění funkcí emisní banky tzv. Bankovní úřad ministerstva financí jakožto instituci zřízenou při ministerstvu financí, která měla plnit funkce cedulové banky státu. Toto jeho poslání bylo vyjádřeno v § 1 nařízení vlády č. 246/1919 Sb. z. a n., o organizaci Bankovního úřadu ministerstva financí, o statutu Bankovního výboru při ministerstvu financí, o obchodech Bankovního úřadu ministerstva financí, dále o převzetí a vyúčtování lombardu a pokladničních poukázek, vyúčtování žírových účtů Rakousko-uherské banky a převzetí zaměstnanců této banky.

Od počátku však bylo zřejmé, že jde o instituci dočasnou. Již 14. dubna 1920 byl přijat zákon č. 347/1920 Sb. z a n., o akciové bance cedulové. Podle § 2 zákona byla vláda zmocněna, aby „vykonávajíc vhodná opatření přípravná zřídila v době, kdy k tomu budou dány hospodářské předpoklady, Národní banku Československou“. Ustanovení § 46 zákona stanovilo, že: „Jakmile zahájí banka činnost, přestane působit Bankovní úřad ministerstva financí. O tom, kdy banka zahájí činnost, dohodne se ministr financí s bankovní radou a vydá úřední vyhlášku ve Sbírce zákonů a nařízení.“. Toto bylo provedeno vyhláškou ministra financí č. 43/1926 Sb. z. a n. ze dne 1. dubna 1926 o zahájení činnosti Národní banky Československé. Tímto dnem přestal působit Bankovní úřad ministerstva financí a zároveň zahájila činnost Národní banka Československá. Byl tak završen cílevědomý proces budování ústřední banky nového státu, vzniklého na troskách rakousko-uherské monarchie 28. října 1918.

Národní banka Československá plnila funkci cedulové banky státu po celou dobu první republiky na základě zákona č. 347/1920 Sb. z. a n., který byl v době její existence 13x novelizován, z toho 6x v době okupace. Nicméně i v době okupace byla zachována právní kontinuita této instituce, což potvrdil dekret prezidenta republiky č. 139/1945 Sb., o přechodné úpravě právních poměrů Národní banky Československé. Tento dekret prohlásil, že banka vykonává činnost cedulové banky na celém státním území, zahrnujícím v té době i Zakarpatskou Ukrajinu, a to podle zákona č. 347/1920 Sb. z. a n., v platném znění, a na Slovensku podle ustanovení vládního nařízení č. 44/1939 Slovenského zákoníku. Především byla do její organizační struktury začleněna Slovenská národní banka v Bratislavě, která vyvíjela na Slovensku činnost cedulové banky v době tzv. Slovenského státu, a to jako oblastní ústav Národní banky Československé v Bratislavě. Banka byla dána pod dočasnou správu jmenovanou vládou po dohodě se Slovenskou národní radou.

Léta 1945 až 1948 znamenala jednak konsolidaci poválečných poměrů, ale i stále zřetelnější směřování poválečného Československa k totalitě. To se plně promítlo i v novém zákoně č. 38/1948 Sb., o Národní bance Československé, který s účinností od 24. dubna 1948 nahradil zákon č. 347/1920 Sb. V obsahu zákona o Národní bance Československé je na jednu stranu jasná kontinuita s dosavadní právní úpravou, ale je zde i stanoveno, že se banka účastní vypracování hospodářského plánu a se zřetelem na tento plán řídí peněžní trh a pečuje o poskytování úvěru hospodářství a o účelné soustřeďování a hospodárné využití peněžních prostředků. Zákon v § 5 konstatoval, že banka je veřejným státním ústavem a samostatnou právnickou osobou. Její kmenové jmění činilo 500 milionů Kčs.

Tato Národní banka Československá neměla již formu akciové společnosti, ale právnické osoby sui generis, jejíž činnost zákon o Národní bance Československé upravil a která se stala v důsledku jeho § 39 odst. 1 též právním nástupcem dosavadní Národní banky Československé. Toto ustanovení v odstavci 1 stanovilo, že „dnem, kdy nabude tento zákon účinnosti [tj. dne 24. dubna 1948 – poznámka autora] přecházejí na banku právním nástupnictvím bez likvidace práva a závazky, jakož i obchody a zařízení dosavadní Národní banky Československé i s jejími zaměstnanci v dosavadních jejich funkcích a se získanými právy a povinnostmi“.

Zákonem č. 31/1950 Sb., o Státní bance československé, účinným od 1. dubna 1950, byla ve shodě s nazíráním totalitního režimu na ekonomiku, která byla prakticky postátněna, a na úlohu centrální banky v ní, zřízena Státní banka československá. Tato banka se stala článkem hospodářského plánování, převzala podle § 2 uvedeného zákona veškerá práva a závazky Národní banky Československé, Živnostenské banky, národního podniku, Slovenské banky, národního podniku a Poštovní spořitelny, národního podniku. Ustanovení § 3 odst. 1 zákona charakterizovalo banku jako státní ústav a právnickou osobu. V čele této banky již nebyl guvernér, ale generální ředitel, jehož jmenovala a odvolávala vláda na návrh ministra financí.

Další právní úpravou na úrovni zákona, která se týkala Státní banky československé, byl zákon č. 117/1965 Sb., o Státní bance československé. Ustanovení § 1 konstatovalo, že „Státní banka československá (dále jen „banka“) zřízená v roce 1950, je ústřední bankou Československé socialistické republiky“. Šlo tedy o zákon, který formuloval pouze nová pravidla pro činnost Státní banky československé pro etapu, kdy – jak konstatovala Ústava z roku 1960 – socialismus v naší zemi zvítězil. V čele banky byl i nadále generální ředitel, který měl postavení vedoucího ústředního orgánu státní správy a jehož jmenovala a odvolávala vláda. Statutární fond banky činil jednu miliardu Kčs a sloužil k zabezpečení závazků banky. Činnost banky, její organizaci a hospodaření upravoval podrobněji statut, který schvalovala vláda.

Podobný obsah měl i zákon č. 144/1970 Sb., o Státní bance československé, který aplikoval na poměry ústřední banky státu principy federalizace Československé socialistické republiky, zakotvené s účinností od 1. ledna 1969 v ústavním zákoně č. 143/1968 Sb., o československé federaci. V čele Státní banky československé stál předseda banky, jehož zastupoval v plném rozsahu místopředseda. Byl-li předsedou občan České socialistické republiky, byl místopředsedou občan Slovenské socialistické republiky a naopak. Statutární fond banky činil 5 miliard Kčs a sloužil k zabezpečení závazků banky.

Poslední předlistopadovou právní úpravou, která se týkala Státní banky československé, byl zákon č. 130/1989 Sb., o Státní bance československé, který však nabyl účinnosti 1. ledna 1990, tedy již po listopadových událostech roku 1989, což se nepochybně odrazilo v jeho faktické aplikaci. Podle tohoto zákona měla banka postavení ústředního orgánu státní správy se zákonem vymezenými pravomocemi.

Zásadní kvalitativní změnu v postavení Státní banky československé po listopadu 1989 znamenal zákon č. 22/1992 Sb., o Státní bance československé, který s účinností od 1. února 1992 nahradil zákon č. 130/1989 Sb., o Státní bance československé, založený ještě na principech socialistického plánovitého hospodářství.

Zákon č. 22/1992 Sb. vycházel již plně z tržních principů a obsahoval principy organizace a činnosti Státní banky československé do značné míry shodné s nyní platným zákonem č. 6/1993 Sb., o České národní bance, která je k 1. lednu 1993 právním nástupcem bývalé Státní banky československé pro území České republiky, jak vyplývá z ustanovení části dvanácté (dnes části patnácté) zákona č. 6/1993 Sb., o České národní bance.

V současné době se činnost České národní banky řídí především zákonem č. 6/1993 Sb., o České národní bance, který prošel, jako banka samotná, dvacetiletým vývojem a řadou dílčích novelizací.

Krátce po svém vzniku k 1. lednu 1993 byla Česká národní banka konfrontována s potřebou rozdělit dosud jednotnou měnu České republiky a Slovenské republiky. Stalo se tak zákonem č. 60/1993 Sb., o oddělení měny, který byl reakcí na neudržitelnost jedné měnové oblasti zahrnující obě nástupnické republiky. Již na podzim roku 1992 byl přijat ústavní zákon č. 493/1992 Sb., který umožňoval České republice i Slovenské republice zřídit si vlastní centrální banky. K tomu došlo na Slovensku již zákonem č. 566/1992 Zb., o Národní bance Slovenska, a v České republice zákonem č. 6/1993 Sb., o České národní bance, účinným od 1. ledna 1993. Podle nařízení vlády České republiky č. 61/1993 Sb. se měna České republiky dnem 8. února 1993 oddělila od československé měny. Oproti původním předpokladům tak byl poměrně rychle po rozdělení federace úspěšně završen proces několikaměsíčních příprav, který si taková operace vyžadovala.

Zásadní novelizaci zákona č. 6/1993 Sb., o České národní bance přinesl z hlediska institucionálního zákon č. 57/2006 Sb., o změně zákonů v souvislosti se sjednocením dohledu nad finančním trhem, který v části třetí s účinností od 1. dubna 2006 nově vymezil roli České národní banky v oblasti dohledu nad finančním trhem zahrnujícím dohled nad úvěrovými institucemi, pojišťovnami a kapitálovým trhem, který do té doby zajišťovaly Komise pro cenné papíry, Ministerstvo financí a Úřad pro dohled nad družstevními záložnami. V oblasti finančního trhu se tak stala Česká národní banka prakticky jediným dohledovým orgánem a dohled nad tímto trhem se stal vedle tvorby měnové politiky druhou dominantní oblastí její činnosti. Z hlediska obsahového však byly podstatné rovněž legislativní změny uskutečněné zákonem č. 442/2000 Sb., jejichž cílem bylo uvést zákon o České národní bance do souladu s právem Evropských společenství v souvislosti s přípravou České republiky na vstup do Evropských společenství, k němuž došlo 1. května 2004. Je třeba především zmínit čl. II části prvé tohoto zákona, který dnem vstupu České republiky do Evropských společenství převzal podstatná ustanovení ze Statutu ESCB/ECB týkající se postavení ČNB, která se stala součástí Evropského systému centrálních bank, zákazu přijímání jakýchkoliv pokynů pro ČNB i členy její bankovní rady týkajících se činnosti banky i zákazu tzv. měnového financování, o němž bude pojednáno ve výkladu k § 34a. Vedle nesporných pozitiv, která tato novela přinesla, však znamenala rovněž politický pokus o narušení nezávislosti ČNB. O tom blíže pojednává výklad k § 1.

Poslední významná novelizace zákona o České národní bance, provedená zákonem č. 227/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, uvedla s účinností od 17. srpna 2013 text zákona o naší centrální bance do podoby, která je předmětem tohoto komentáře. Cílem novelizace bylo vedle odstranění některých přetrvávajících nekompatibilit, vytýkaných Evropskou komisí a Evropskou centrální bankou, provést upřesnění textu zákona s přihlédnutím k mezitímnímu vývoji evropského práva i našeho právního řádu včetně upřesnění systematiky zákona, zpřesnit ustanovení o povinných minimálních rezervách, doplnit zákon formou samostatné části o pasáž týkající se výkaznictví a statistiky, zrušit institut opatření České národní banky jakožto specifický nástroj usměrňování některých subjektů na finančním trhu a provést i další změny, které jsou vnímány jako naléhavé nebo přinejmenším vhodné.

Zvlášť je třeba se zmínit o datu účinnosti novely zákona o České národní bance, provedené zákonem č. 277/2013 Sb. Je třeba upozornit na to, že novela stanovila datum své účinnosti na 1. červenec 2013, a s tímto datem účinnosti byl zákon vyhlášen ve Sbírce zákonů, ovšem až 2. srpna 2013, a zákon tedy nabyl účinnosti 15. dnem od jeho vyhlášení ve Sbírce zákonů, tj. 17. srpna 2013. V důsledku určité nedůslednosti při projednávání zákona v Parlamentu nebyla cestou pozměňovacího návrhu účinnost stanovena reálným datem, i když už v průběhu tohoto projednávání bylo zřejmé, že datum účinnosti 1. červenec 2013 není dosažitelné. Přitom datum účinnosti novely 1. červenec 2013 samozřejmě nelze aprobovat v důsledku ústavního pravidla, že zákony nemohou mít zpětnou účinnost, proto je v této mimořádné situaci cestou analogia legis aplikován § 3 odst. 3 věta první zákona č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a mezinárodních smluv.

Závěrem je třeba zmínit léta 2006 až 2010, kdy byl v České národní bance připravován a v legislativním procesu projednáván nový zákon pro etapu její činnosti po vstupu České republiky do eurozóny a zavedení eura jako její měny. Příprava tohoto zákona vycházela z předpokladu vstupu České republiky do eurozóny přibližně v roce 2009, což byl oficiální předpoklad vlády v letech 2005–2006. Vládní návrh nového zákona o České národní bance byl předložen Poslanecké sněmovně Parlamentu České republiky 14. dubna 2009 a projednán Sněmovnou bez jakékoli změny.[2] Následně byl projednán Senátem s jedinou změnou a vrácen z tohoto titulu Sněmovně, která však velkou většinou cca 170 poslanců přehlasovala veto Senátu a zákon byl postoupen k podpisu prezidentovi republiky. Ten jej však 3. června 2009 vetoval a Poslanecká sněmovna již z důvodu voleb v roce 2010 nemohla prezidentovo veto přehlasovat. Tak skončila bez jakéhokoli výsledku několikaletá práce řady odborníků. V textu komentáře je užíván pro tento zákon, resp. jeho návrh, termín „vetovaný zákon“.

Je však třeba konstatovat, že prezident republiky uplatnil veto vůči novému zákonu o České národní bance důvodně. Již v závěrečné etapě jeho přípravy bylo zřejmé, že vstup České republiky do eurozóny a zavedení eura jako její měny se na několik let odsouvá. I když účinnost zákona byla vázána na „klouzavý“ termín podobně, jako byla v letech 2000 až 2004 vázána účinnost některých zákonů na datum vstupu České republiky do tehdejších Evropských společenství, znamenal by odklad data vstupu České republiky do eurozóny několikaletou legisvakanci nového zákona, pokud by byl tento zákon ve Sbírce zákonů vyhlášen, a nabyl tedy platnosti.

Podle názoru autora v případě, že Česká republika bude chtít vstoupit do eurozóny a zavést euro jako svoji měnu, bude přijetí nového zákona o České národní bance zřejmě nutné, a dokonce bude nutné důsledně zvážit též změnu Ústavu ČR. Podle 98 odst. 1 Ústavy je hlavním cílem České národní banky péče o cenovou stabilitu. Jeho plnění zajišťuje Česká národní banka nezávisle a o měnové politice rozhoduje rovněž sama. Po vstupu České republiky do eurozóny však Česká národní banka tuto autonomii v měnově politickém rozhodování v souladu se Smlouvou o fungování EU, resp. Statutem ESCB a ECB, ztratí, neboť se bude jednat o cenovou stabilitu celé eurozóny, kde má rozhodující slovo Evropská centrální banka. Guvernér České národní banky bude členem Rady guvernérů Evropské centrální banky, nicméně jeho hlas bude představovat pouze podíl na rozhodování Evropské centrální banky a formálně právně vzato nepůjde o hlas České národní banky. Je nepochybně rozdíl za určitou oblast odpovídat, nebo se pouze podílet na rozhodování týkající se této oblasti. Proto může být shledána potřeba změněnou roli České národní banky po vstupu České republiky do eurozóny a zavedení eura jako její měny reflektovat i ústavně.

[1] Komentář je podáván k zákonu č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění změn provedených zákonem č. 60/1993 Sb., zákonem č. 15/1998 Sb., zákonem č. 442/2000 Sb., nálezem Ústavního soudu vyhlášeným pod č. 278/2001 Sb., zákonem č. 482/2001 Sb., zákonem č. 127/2002 Sb., zákonem č. 257/2004 Sb., zákonem č. 377/2005 Sb., zákonem č. 57/2006 Sb., zákonem č. 62/2006 Sb., zákonem č. 230/2006 Sb., zákonem č. 160/2007 Sb., zákonem č. 36/2008 Sb., zákonem č. 124/2008 Sb., zákonem č. 254/2008 Sb., zákonem č. 281/2009 Sb., zákonem 285/2009 Sb., zákonem č. 295/2009 Sb., zákonem č. 145/2010 Sb., zákonem č. 156/2010 Sb., zákonem č. 41/2011 Sb., zákonem č. 92/2011 Sb., zákonem č. 136/2011 Sb., zákonem č. 139/2011 Sb., zákonem č. 357/2011 Sb., zákonem č. 428/2011 Sb., zákonem č. 227/2013 Sb. a zákonem č. 135/2014 Sb., tj. ve znění zákona o České národní bance účinnému od 22. července 2014.

[2] Dostupné z: www.psp.cz/sqw/historie.sqw?.o=5&t=800

ZÁKON

O ČESKÉ NÁRODNÍ BANCE

ČÁST PRVNÍ

ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ

§ 1

(Postavení)

(1) Česká národní banka je ústřední bankou České republiky a orgánem vykonávajícím dohled nad finančním trhem.

(2) Česká národní banka je právnickou osobou veřejného práva se sídlem v Praze.

(3) České národní bance jsou svěřeny kompetence správního úřadu v rozsahu stanoveném tímto zákonem a jinými právními předpisy.1)

_____________________

1) Například zákon č. 21/1992 Sb., o bankách, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 219/1995 Sb., devizový zákon.

Přehled výkladu:

I. Ústavní východisko

II. Postavení České národní banky

III. Česká národní banka jakožto právnická osoba

IV. Kompetence České národní banky

V. Majetek České národní banky

K § 1

I. Ústavní východisko

1. Ústavním východiskem postavení České národní banky jakožto ústavní instituce je čl. 98 ústavního zákona č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění ústavního zákona č. 448/2001 Sb., který tvoří samostatnou hlavu šestou Ústavy a má pro její postavení zcela zásadní význam, neboť je v něm třeba spatřovat základ i ústavní garance nezávislosti České národní banky, která má oporu v moderní ekonomické teorii a dnes i v právu Evropské unie. Tento článek s účinností od 1. ledna 2002 stanoví:

„Čl. 98

(1) „Česká národní banka je ústřední bankou státu. Hlavním cílem její činnosti je péče o cenovou stabilitu; do její činnosti lze zasahovat pouze na základě zákona. (2) Postavení, působnost a další podrobnosti stanoví zákon.“.

2. Podle názoru autora je třeba honorovat skutečnost, že Česká národní banka je v Ústavě zmíněna, protože to jí dodává určité vážnosti a manifestuje i vztah státu k jeho ústřední (centrální nebo též emisní) bance. Skutečnost, že v naší Ústavě je ČNB výslovně zmíněna, není zcela obvyklá v ústavách vyspělých států. Pokud se ustanovení o ústředních (centrálních) bankách v ústavách vyskytují, považují to někteří teoretici ve spojení s nezávislostí ústředních bank zejména na exekutivě těchto států za důkaz existence tzv. čtvrté moci ve státě vedle klasického trialismu moci zákonodárné, výkonné a soudní. Autor tento názor nesdílí, byť je třeba konstatovat, že činnost České národní banky, pomineme-li činnost dohledovou, je povýtce ekonomická (i když činnost dohledová má kromě své exekutivní povahy ve svých důsledcích také především preventivní a korektivní ekonomický efekt). Nejenom ústavní tezí, že do činnosti České národní banky lze zasahovat pouze na základě zákona, ale i uvedením ustanovení o ČNB v samostatné hlavě Ústavy dal stát jasně najevo respektování nezávislosti své ústřední banky, které odpovídá moderní ekonomické teorii a je – při odpovědné měnové politice ústřední banky – jedním ze základů zdravého neinflačního vývoje ekonomiky i jejího udržitelného růstu.

3. Ústava definovala s účinností od 1. ledna 2002 nově také hlavní cíl České národní banky, kterým je cenová stabilita. Na cenovou stabilitu jakožto na jeden z podstatných makroekonomických pojmů má v ekonomice státu především vliv míra inflace, kterou je ekonomika státu zatížena. Od ledna 1998 je ekonomická strategie bankovní rady ČNB založena na cílování inflace, tedy na předpokládané míře inflace ve střednědobém časovém horizontu. K dosažení inflačního cíle potom směřují další opatření, která může ČNB přijmout, například stanovit určitou úroveň úrokových sazeb, především dvoutýdenní zápůjční repo sazby, nebo stanovit určitou výši povinných minimálních rezerv jakožto části zdrojů, uložených obchodními bankami a spořitelními a úvěrními družstvy na účtu u ČNB. Je třeba konstatovat, že stanovení inflačního cíle je výsledkem vyhodnocení dosavadních ekonomických a především statistických veličin a do budoucna předpokládaných vývojových trendů nejenom domácí ekonomiky, ale i ekonomik, na které je naše ekonomika navázána. Ze zemí Evropské unie jde především o Německo. Péčí o cenovou stabilitu není tedy péče o stabilitu cen, jak by snad bylo možné ze znění čl. 98 odst. 1 věty druhé dovozovat, protože ceny jednotlivých komodit na trhu jsou dnes ve velké většině výsledkem tržní konkurence.

4. Ústavní obrat, že do činnosti České národní banky lze zasahovat pouze na základě zákona, je třeba vykládat tak, že pouze zákon (a dnes i přímo použitelné předpisy Evropské unie, tj. nařízení, resp. primární právo EU) může stanovit České národní bance povinnosti, a ne tak, že by jí mohl stanovit povinnosti prováděcí právní předpis bez výslovné opory v zákoně. Zákon, případně přímo aplikovatelná evropská legislativa, současně stanoví pro zásah do činnosti ČNB pravidla, a to jak pro zasahující orgán ve smyslu oprávnění podle těchto pravidel vůči České národní bance konat, tak pro ČNB ve smyslu povinnosti se těmto pravidlům podrobit. Tedy zákon musí stanovit pravomoc jiných orgánů veřejné moci do činnosti ČNB zasahovat. Tak Česká národní banka podléhá jurisdikci obecných soudů, je povinna spolupracovat s orgány činnými v trestním řízení podle trestního řádu v oblasti vyšetřování trestné činnosti, je povinna spolupracovat s Ministerstvem financí v oblasti opatření proti legalizaci výnosů z trestné činnosti podle zákona č. 253/2008 Sb., o některých opatřeních proti legalizaci výnosů z trestné činnosti a financování terorismu, v platném znění. Pokud Česká národní banka při výkonu dohledu nad finančním trhem vede správní řízení, a vydává tedy individuální správní akty, je samozřejmě vázána zákony platnými pro tuto oblast a procesně především správním řádem a její rozhodnutí jsou soudně přezkoumatelná. ČNB je vázána zákonem a její nezávislost při výkonu zákonem svěřených úkolů není absolutní, přičemž těžiště nezávislosti spočívá v nezávislé tvorbě měnové politiky, o níž rozhoduje její nejvyšší řídicí orgán, tj. bankovní rada České národní banky, a v uskutečňování měnové politiky především v zájmu jejího hlavního cíle – cenové stability. Zákon však musí přinést efektivní garance k tomu, aby nezávislost České národní banky v tomto pojetí mohla být také naplňována. K nezávislosti blíže srov. § 9.

5. V odstavci 2 článku 98 Ústavy je stanoveno, že postavení, působnost a další podrobnosti stanoví zákon. Tím je zákon ze dne 17. prosince 1992 č. 6/1993 Sb., o České národní bance, který nabyl účinnosti dne 1. ledna 1993, tedy současně se vznikem novodobého českého státu.

6. Pokud v budoucnosti dojde ke vstupu České republiky do evropské měnové unie, je podle názoru autora žádoucí i změna čl. 98 Ústavy, neboť ČNB se změní z orgánu, jehož hlavním cílem je péče o cenovou stabilitu České republiky, o jejímž zabezpečení rozhoduje ČNB autonomně, na orgán, který se podílí na cenové stabilitě celé eurozóny, což je pozice minimálně z teritoriálního hlediska odlišná od dosavadního statutu ČNB.

K odst. 1

Koniec ukážky

Table of Contents

Autorství komentáře

Seznam použitých zkratek

Seznam souvisejících předpisů

Předmluva od recenzenta

Komentář k zákonu o České národní bance. Úvod

ČÁST PRVNÍ: ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ

§ 1 (Postavení)

§ 1a (Evropský systém centrálních bank)

§ 2 (Cíle a úkoly)

§ 2a (Spolupráce s evropskými dohledovými orgány)

§ 3 (Zpráva o měnovém vývoji)

§ 3a (Zpráva o finanční stabilitě)

§ 3b (Doporučení, upozornění a varování)

ČÁST DRUHÁ: ORGANIZACE ČESKÉ NÁRODNÍ BANKY

ČÁST ČTVRTÁ: EMISE BANKOVEK A MINCÍ

ČÁST PÁTÁ: NÁSTROJE MĚNOVÉ REGULACE ČESKÉ NÁRODNÍ BANKY

ČÁST ŠESTÁ: OBCHODY ČESKÉ NÁRODNÍ BANKY

ČÁST SEDMÁ: PRAVOMOC ČESKÉ NÁRODNÍ BANKY V DEVIZOVÉM HOSPODÁŘSTVÍ

ČÁST OSMÁ: DALŠÍ ČINNOSTI A OPRÁVNĚNÍ ČESKÉ NÁRODNÍ BANKY

ČÁST DEVÁTÁ: VÝKAZNICTVÍ A STATISTIKA

Hlava I: Výkaznictví

Hlava II: Statistika

ČÁST DESÁTÁ: DOHLED

ČÁST JEDENÁCTÁ: SPRÁVNÍ DELIKTY

ČÁST DVANÁCTÁ: SPRÁVNÍ ŘÍZENÍ

ČÁST TŘINÁCTÁ: HOSPODAŘENÍ ČESKÉ NÁRODNÍ BANKY

ČÁST ČTRNÁCTÁ: VŠEOBECNÁ USTANOVENÍ

ČÁST PATNÁCTÁ: PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ