Copyright © 2014 by James Patterson,

This translation published by arrangement

with Little, Brown and Company, New York,

New York, USA. All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu UNLUCKY 13

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-692-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro Suzie a Johna, Brendana, Alexe a Jacka

Prolog

BUM PRÁSK

Jedna

Bylo ošklivé pondělí, těsně po poledni. Po slunci zatím nikde ani stopy, jen hustá mlha brzdící provoz okolo Golden Gate. Já seděla za volantem hlídkového vozu a inspektor Rich Conklin, můj mnohaletý parťák, seděl vedle mě, když mi na mobil zavolala Claire.

Claire Washburnová je moje nejlepší kamarádka a také sanfranciská hlavní policejní lékařka. Tenhle hovor byl přísně služební.

„Lindsay,“ překřičela Claire hýkání klaksonů. „Mám dvě oběti při nehodě jednoho auta a nemám ponětí, na co se to sakra vlastně dívám. Jestli jste s Richem někde poblíž, hodil by se mi další názor.“

Udala mi polohu a já jí řekla, že tam dorazíme tak rychle, jak provoz dovolí. Zopakovala jsem Richovi, co Claire řekla, a obrátila auto.

Můj parťák je chytrý, vyrovnaný, optimistický chlap a toho dne byl zvlášť spokojený sám se sebou.

„Clair chce, abychom se podívali na oběti nehody?“ podivil se.

„Pochybuje, že je to nehoda.“

Řídila jsem po Lincoln Avenue přes Presidio a kolem vyhlídky Crissy Field Overlook směrem k mostu Golden Gate, zatímco Conklin zavolal Bradymu a pověděl mu, že reagujeme na Claiřin telefonát. Potom vytočil Clair, aby jí sdělil, že jsme za osm minut u ní, a když zavěsil, navázal, kde skončil – žádal mě o radu se svým milostným dilematem.

„Tina má narozeniny. Chodíme spolu dva měsíce,“ řekl. „Tak co jí mám dát, aby to znamenalo: ‚Zatím tě mám moc rád?‘“

Tohle téma bylo riskantní. Rich je pro mě jako mladší bratr. Máme k sobě blízko. Bavíme se spolu o všem. Ale jeho bývalá přítelkyně Cindy je moje kamarádka. A Cindy se ještě nevyrovnala s jejich půl roku starým rozchodem. Dosud se nevzdala naděje, že by to s Richiem mohli dát znovu dohromady.

Popravdě řečeno, taky jsem v to doufala.

Dívala jsem se před sebe do Lincoln Avenue, dvouproudé ulice lemované nalevo historickými budovami a napravo parkovištěm pro návštěvníky mostu. Pomalu jsme projeli kolem hezkých starých domů čtvrti Pilot’s Row a pak narazili do zdi aut stojících v zácpě.

„Vypadá to, že se projdeme,“ poznamenala jsem.

Zastavila jsem na krajnici, zapnula majáky, popadla svou větrovku a zamkla. Pak jsme s mým parťákem zamířili do svahu. Richie se nenechal přerušit.

„Tak jsem si říkal, že bych jí koupil náušnice. I když – nemohlo by jí napadnout, že k nim brzy dostane i prsten?“

„Ne, pokud nebudou s diamantem,“ řekla jsem.

„Cha,“ udělal Conklin.

„Richi,“ poznamenala jsem, „podle mého skromného názoru jste s Tinou ve fázi kytky a večeře. To je bezpečné a milé – a její matka nezačne rozesílat pozvánky.“

„Dobře. A mám na přání připsat s láskou, nebo ne?“

Nemohla jsem si pomoct. Obrátila jsem oči v sloup a povzdechla si.

„Richie, miluješ ji? Nebo nemiluješ? Tohle si musíš vyřešit ty.“

Zasmál se.

„Co kdyby ses přestal hihňat?“ okřikla jsem ho.

Zasalutoval mi a řekl: „Ano, madam, seržantko Boxerová, madam. A co kdybys ty zapnula svůj smysl pro humor?“

„Koledoval sis o to,“ utrousila jsem.

Trochu jsem do něho strčila, což ho rozesmálo ještě víc, a pak jsme pokračovali po stoupající silnici, míjeli auta plazící se dopředu a cestující, kteří vystupovali a proklínali mlhu.

Znovu mi zazvonil mobil.

„Pospěšte si, ano?“ řekla Claire. „Správu mostu už dlouho nezadržím. Přijela odtahovka.“

Dvě

Ta scéna byla neskutečná – a tenhle termín používám jen ve výjimečných případech.

Podle toho, co jsem viděla, ztratil řidič posledního modelu červeného džípu kontrolu nad řízením ve vnitřním pruhu na sever a projel šikmo přes pět pruhů, než narazil do bariéry mezi vozovkou a chodníkem a pak do zábradlí, které se pod tlakem předního nárazníku vozu prohnulo.

Všechny pruhy až na jeden byly uzavřeny a úzká stuha aut se pomalu plazila střídavě na sever a na jih kolem džípu, který až po koncová světla halila mlha.

Po vozovce neuspořádaně parkovala vozidla bezpečnostních složek – SUV Správy mostu, hasičů, Kalifornské dálniční hlídky, ATF a policie – a jejich posádky se hemžily okolo džípu. Viděla jsem lidi, které jsem znala z úřadu policejního lékaře, jak pořizují snímky místa nehody. Jeden dopravní policista zvracel přes zábradlí.

K vraku právě couval vůz odtahové služby, aby uvolnil cestu, jedinou spojnici mezi San Franciskem a Sausalitem.

Muž ze Správy mostu zkontroloval naše odznaky a zavolal: „Doktorko Washburnová, máte společnost.“

Claire vyšla zpoza své dodávky, potřásla hlavou a řekla: „Zdravím, lidi. Vítám vás v tomhle blázinci. Provedu vás.“

Vypadala znepokojeně, a když jsme se přiblížili k džípu, pochopila jsem proč. Čelní sklo explodovalo ven, přední část byla zmáčknutá jako harmonika, a když jsem se podívala do kabiny, doslova se mi zježily vlasy.

Za svých čtrnáct let na oddělení vražd jsem viděla spoustu hrozných scén a tahle se vyhoupla na čelní místo seznamu těch nejhroznějších.

Dva dospělí, bílý muž za volantem, bílá žena na sedadle spolujezdce, oba na první pohled okolo dvaceti. Paže měli podél těla, hlavy zakloněné, ústa otevřená v němém výkřiku.

Co však hned upoutalo mou pozornost, byly trupy obětí, v nichž zely krvavé díry. A já viděla, kde skončila krev a vnitřnosti.

Řidičova strana byla potřísněná kousky lidských tkání smíšených s útržky oblečení a dalšími troskami, které jsem nedokázala identifikovat. Na volantu visel jeden airbag, druhý zakrýval spolucestující od stehen dolů.

Claire řekla: „Všude je tam krev a části lidských vnitřností. Pásy jsou poškozené stejně jako palubní deska a přístroje a ve sluneční cloně je zaseknuté jedno tlačítko. Navíc všechno pokrývá prášek z airbagů. Tahle místa tady,“ dodala a ukázala na roztrhané podbřišky mrtvých, „bych označila za ohniska explozí.“

„Proboha,“ vydechl Rich. „Oni měli na klínech bomby? Hodně zoufalý způsob sebevraždy.“

„Ještě nejsem připravená určit způsob smrti, ale začínám tušit příčinu. Podívejte se na tohle,“ řekla Claire. Položila spolujezdkyni paži kolem ramen a naklonila její tělo dopředu. Na opěradle sedadla jsem uviděla tkáň zad, úlomky obratlů a krev.

Cítila jsem, jak se mi ranní káva snaží vystoupat nahoru hrdlem a okolní vzduch jako by náhle zprůzračněl. Odvrátila jsem se, několikrát se zhluboka nadechla, a když jsem se otočila zpátky, byla jsem už natolik při smyslech, abych řekla: „Takže tahle bomba, nebo spíš bomby roztrhaly těla na obě strany, dopředu i dozadu?“

„Správně, Lindsay,“ přitakala Claire. „Můj předběžný, ale fakty podložený závěr zní, že ta bomba vybuchla v podbřišku. Tedy v pobřišcích.

Odhaduju to na nálož v žaludku.“

Tři

Netrpělivost v polední zácpě přešla v neskrývané rozhořčení. Dopravní policisté to schytávali od vzteklých řidičů a nad hlavami nám hučely vrtulníky televizních stanic jako mouchy kroužící nad teplým jablečným koláčem.

Obsluha odtahovky zavolala mým směrem: „Hej, nemohl by někdo vytáhnout ty oběti? Musíme otevřít most.“

Jedno mi bylo jasné: na místě činu jsem byla policista z oddělení vražd s nejvyšší šarží, takže jsem se stala hlavním vyšetřovatelem, dokud nebude určen někdo natrvalo. Právě teď bylo mým úkolem chránit místo před kontaminací a – bez legrace – tohle místo činu je na šestiproudé dálnici.

Došla jsem k řidiči odtahovky a řekla mu: „Díky, ale ten vrak tady zůstane. A vy prosím odjeďte se svým vozem z mostu.“

Zatímco odtahovka odjížděla, oslovila jsem své kolegy z policejních složek: „Ať je tohle cokoli, nehoda to není. Musíme most uzavřít.“

„Bravo,“ utrousila Claire. „Souhlasíme.“

Propustila jsem všechny, které jsem nepotřebovala, a zavolala Charliemu Clapperovi z forenzního. Pověděla jsem mu, aby všeho nechal a spěchal sem.

„Dupni na plyn a zapni sirény,“ dodala jsem.

Ohlásila jsem všechno, co jsem zatím věděla, Bradymu. Řekl, že se  spojí s velitelem a starostou a co nejdřív dorazí k nám.

Žlutá policejní páska vyznačila široký okruh okolo džípu. Na obou koncích mostu se objevily silniční zátarasy. Conklin a já jsme zdokumentovali místo činu fotoaparáty v mobilech, udělali si poznámky do bloků a začali spřádat první teorie.

Ohromně se mi ulevilo, když přijela Clapperova dodávka následovaná náklaďákem s otevřenou korbou. Obě vozidla zaparkovala vně kordonu a vystoupil z nich klidný Clapper a asi desítka techniků.

Clapper je energický muž k padesátce, bývalý polda z oddělení vražd a výborný forenzní technik. Došla jsem k němu a řekla: „Myslím, že něco takového jsi ještě neviděl.“

Když jsem ho stručně informovala o tom, co jsem nazvala místem činu, došli jsme k vraku a Clapper strčil hlavu dovnitř.

Pečlivě se tam rozhlédl, pak vycouval ven a řekl: „Jasně, byla to exploze. Ale podle toho, co vím o žaludečních bombách, jsou to mechanická zařízení implantovaná chirurgicky. Prach. Pouzdro. Rozbuška. Tady nevidím dráty. Necítím prach. A tohle je divné,“ pokračoval Clapper. „Ten výbuch se omezil na přední část auta. Bomby tohohle typu jsou vyrobené tak, aby nerozmetaly jenom auto, ale i všechno okolo. Ale máš pravdu. Tahle je pro mě nová.“

Řekla jsem: „Prověřila jsem poznávací značku, ale chci ta těla identifikovat dřív, než příbuzné informují televizní zprávy.“

Ukázala jsem na červený silonový batoh na podlaze před zadními sedadly. Poté co ho jeden technik vyfotografoval spolu s poměrně neporušenou zadní částí kabiny, natáhla jsem si rukavice a batoh rozepla. Uvnitř byl plyšový pes, několik cédéček, nabíječka k mobilu a modrá peněženka s flitry.

V peněžence byl řidičský průkaz.

„Naše ženská oběť je Lara Trimbleová, dvacet jedna let, žije v Oaklandu,“ řekla jsem.

Na podlaze před zadními sedadly se válely papíry a já zjistila, že se dívám na něco, co by mohlo být důležité.

„Můžete vyfotit tohle?“

Jakmile měli technici dost fotografií, zvedla jsem sáček na hamburgery, který výbuch nepoškodil.

„Hej,“ řekla jsem nahlas. „Že by tady naposledy jedli?“

Clapper mi poděkoval, zručně mi vzal sáček z prstů a zalepil ho do plastového pytlíku. „Tomuhle obvykle říkáme důkaz.“

Claire k nám došla a řekla: „Tak co si o tom myslíš, Charlesi?“

„Myslím, že tohle místo činu bude v celonárodních zprávách dřív, než řekneš švec. Do půl hodiny tady bude FBI, Úřad pro národní bezpečnost, ATF, tolik federálních agentů, kolik se jich sem vejde, a most zůstane uzavřený až do příštích Vánoc. Nebo aspoň čtyřiadvacet hodin.“

Most Golden Gate je lákavý terč, americká ikona. Bomby na tomhle mostě by vyděsily každého v San Francisku. Mě tedy vyděsily určitě.

Zavolala jsem Bradymu na mobil a řekla, že by mohlo jít o akci teroristů.

„Kruci,“ utrousil. „Jasně že mohlo.“

Pak už jsme tam jen stáli ve vířící mlze a čekali, až dorazí federálové.

První část

ZAMLOUVÁM SI

POSLEDNÍ TANEC

KAPITOLA 1

Týden poté, co v žaludcích dvou vysokoškolských studentů v červeném džípu vybuchly bomby, pracovali federálové s teorií teroristického výbuchu, hlavně proto, že nekovové nálože dělaly federálním bezpečnostním agenturám velké starosti. A prakticky vyšachovali sanfranciskou policii z vyšetřování.

Zatímco agenti FBI dávali hlavy dohromady ve svém místním ústředí, vlna celosvětových titulků o záhadné autonehodě jednoho vozu, která na celé odpoledne uzavřela most Golden Gate, ustala a nahradily ji zásadní zprávy o rozvodu jedné filmové hvězdy, politických lumpárnách a velké řetězové havárii na dálnici v jižním Los Angeles.

Mezitím zacházela SFPD s případem žaludečních bomb jako s nevyřešenou pravděpodobnou dvojnásobnou vraždou – a SFPD myslím Claire, Clappera, Conklina a sebe.

Bylo pondělí těsně po šesté večer a Conklin a já jsme seděli za svými stoly v Budově spravedlnosti, sídle trestního soudu, úřadu okresního prokurátora a jižní stanice SFPD. Oddělení vražd je ve třetím patře.

Můj parťák a já pracujeme u stolů přiražených proti sobě v místnosti mužstva, kostce bez oken s šestkrát šest metrů velkým čtvercem žárovkami osvětleného šedého linolea a špinavými zdmi neznámé barvy. V sále je dvanáct stolů. V té chvíli jsme ho měli celý pro sebe a procházeli skrovná fakta z našeho případu s žaludečními bombami.

V uplynulých několika dnech jsme vyslechli rodiny obětí. Žalem zasažení příbuzní Lary Trimbleové se zapřísahali, že Lara neměla žádné nepřátele a byla studentka hudby, ne politická aktivistka.

David Katz, mladík, který džíp řídil, dělal postgraduál z psychologie. Kromě toho, že byli jeho rodiče zdrcení, jeho nevysvětlitelná a tragická smrt je naprosto šokovala. Neměli sebemenší tušení, proč Davida a Laru někdo zabil.

Naše týdenní pečlivé prověřování minulosti a zázemí Trimbleové a Katze potvrdilo mínění jejich rodin. Ti dva nebyli žádní radikálové. Byly to oběti.

Claire stále pracovala s Clapperem na tom, o jakou výbušninu šlo a jak byla odpálena, ale prozatím jsme měli jen podrobnou dokumentaci zničeného auta a díky laskavosti FBI i souhrn nalezených důkazů.

V podstatě jsme však neměli nic, z čeho by se dalo vyjít, kromě toho, co bylo zjevné, když jsme před týdnem stáli na mostě.

Posté jsem zkoumala fotografie z místa činu a hledala na nich něco, co jsem mohla přehlédnout. Ale když se do naší skromné místnosti mužstva začala trousit noční směna, byla jsem připravená to pro ten den zabalit.

Posbírala jsem si věci a zamávala na pozdrav kolegům a na rozloučenou Richiemu, který měl na uchu sluchátko a cukroval s Tinou. Na parkovišti v Harriet Street na mě čekal můj sedm let starý Ford Explorer, a když jsem otočila klíčkem, motor okamžitě naskočil.

Dvacet minut nato jsem prošla dveřmi prostorného bytu, kde bydlím se svým manželem Joem, naší šestiměsíční holčičkou Julií a Martou, mou společnicí border kolií a Juliinou nejlepší psí kamarádkou.

Zavolala jsem „Seržantka máma je doma“, ale neozvalo se žádné cvakání psích drápků na dřevěné podlaze ani „Ahoj zlato“.

Bylo tam až moc ticho. Kde všichni byli?

S dlaní na rukojeti svého revolveru ráže 9 mm jsem prošla pokoje a vrátila se do chodby a chloupky na krku se mi ježily, když jsem zaznamenávala zásadní stopy: prázdný věšák na klíče, kojeneckou láhev v dřezu, Joeovy trepky u křesla, prázdnou kolébku… A najednou se rozlétly dveře bytu.

Marta se protáhla mezerou a skočila na mě. Můj úžasný a skvělý manžel byl hned za ní a tlačil před sebou do chodby kočárek.

„Koukni, Julie,“ řekl. „Podívej se, kdo je doma.“

Objala jsem ho kolem krku, políbila, zvedla svou milovanou holčičku a zatočila se s ní. Musím říct, že Julie je to nejbáječnější miminko na světě, a neříkám to jenom proto, že je naše. Má tmavé vlásky po svém tatínkovi a po nás obou modré oči a nemůžu ji ani vzít ven, aby se kolem ní nesbíhali lidi a neříkali: „Ach, ty jsi tak roztomilá. Nemohla bych si tě vzít domů?“

A Julie se jen usměje a natáhne k nim ručičky, aby si ji vzali. Na jednu stranu je to zábavné, ale na druhou stranu mi to nahání strach. Nemůžu se k Julii ani na okamžik obrátit zády, protože by mohla zmizet s kýmkoli.

„Zahráli jsme si v parku softbal,“ řekl mi Joe.

„Bezva. Dobrý nápad.“

„Slíbila, že bude spát celou noc.“

„Cha, cha. Tohle chci písemně.“

„Co kdyby sis odložila revolver a boty a chvilku se zdržela?“ řekl můj manžel a zapnul večerní zprávy. „Polévka bude za deset minut.“

Tak ráda se vracím domů. Prostě to miluju.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog BUM PRÁSK

Jedna

Dvě

Tři

První část ZAMLOUVÁM SI POSLEDNÍ TANEC

KAPITOLA 1

Druhá část POZOR, STARÁ MACKIE JE ZPÁTKY

Třetí část RANNÍ ČERVÁNKY

Čtvrtá část O CO JDE?

Pátá část POLEDNE