Copyright © Oldřiška Ciprová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Oldřiška Ciprová, 2013

Redakční úprava Aneta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-272-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

PROLOG

„Četl jsi to?“ Přemysl Otakar zamával listem s císařskou pečetí synovi před obličejem.

Princ Václav polkl naprázdno. Neměl rozhovory s otcem rád, protože většinou končily hádkou.

„Nečetl.“

„A proč ne, můj synu?“

Václav zaťal ruce v pěst.

„Protože si princeznu Štaufskou vezmu, ať je tam napsáno cokoli.“

„Tak se mi zdá, že ti pomotala hlavu?“ Přemysl Otakar ztlumil hlas do nepříjemného šepotu. „Jenže ta dívka nepřináší věnem ani polovinu toho, co její otec kdysi nasliboval. Ani ubohou polovinu! A území vůbec žádné.“

„Tušil jsem to, pane.“ Václav by nejraději odešel, ale věděl, že by tím otce jenom ještě víc rozčílil.

„Nemáš k ní žádné závazky, synu, vůbec žádné,“ pokračoval Přemysl Otakar tím stejným výhružným tónem. „Není důvod se k ní uvázat. Beztak o ní kolují,“ král podrážděně nakrčil nos, „divné řeči.“

„Otče!“

„Vypadá… hm… dost zvláštně, to nepopřeš!“

„Matka ji má ráda!“

„Nu ano, královna ji zbožňuje. Vždycky měla pro mrzáky slabost!“ Přemysl se zakuckal a zlostně při tom uhodil dlaní do opěradla křesla.

„To si vyprošuji, Milosti!“

„Říkám jen pravdu, synu, nic víc, nic míň… A ty – doufám, že víš, co máš dělat!“

„Chci se zachovat čestně!“

„Tak se chovej jako následník!“

„Právě o to se snažím… Princezna Běla přijela do Čech s důvěrou v naše slovo – a zatím ji tu nepotkalo nic dobrého, jen řada záhadných nehod. Má to skončit tím, že ji zas pošleme domů? Jako sirotka, se kterým každý postrkuje, kam se mu zlíbí?“

„A co? Však nejsme sirotčinec, synu! My jsme hlavy téhle země. Jen pro tvůj pokřivený smysl pro čest nezahodím naše šance. Vybereš si jinou nevěstu. Takovou, která přinese lepší věno.“

„Ale já chci Bělu, otče. Jsme zaslíbeni jeden druhému už dvacet let. Nemůžeš to jen tak zrušit!“

„Miluješ ji?“

Václav zíral na českého krále a nebyl schopný ze sebe vypravit ani slovo.

Přemysl si jeho mlčení vyložil po svém.

„To jsem si myslel. Jen poblouznění, co přejde jako spalničky. Tím je to vyřešené. Prostě si ji nevezmeš a dost, jak jsem řekl. Nepřeji si, abys ji nadále nazýval svou nevěstou.“

Princ sklopil hlavu a neodpověděl. Pochopil, že tuhle bitvu s otcem prohrál.

1. KAPITOLA

Po úzké cestě zarostlé nízkou trávou drkotal vůz tažený dvěma koňmi.

Uvnitř vozu seděla dívka a mladý muž. V nápadně podobných tvářích měli vepsanou únavu.

„Je to ještě daleko, Viktore?“ zeptala se dívka.

„Už ne, Bělo. Zkus si na chvilku zdřímnout. Do západu slunce jsme na Brumově.“

Dívka se opřela v rohu a zavřela oči. Mladík se chvíli díval z úzkého okénka, na tváři neurčitý úsměv; nakonec i on začal klimbat.

Když vůz zabočil na lesní cestu lemovanou mlázím, větve se rozhrnuly, jako duch z nich vyklouzl holohlavý muž oblečený v tmavé haleně a rozkročil se před dvouspřežím.

„Prr!“ Vozka přitáhl opratě. „Člověče, uhněte mi z cesty! Co vlastně chcete?“

„Co chci?“ Muž se zachechtal, přistoupil k vozkovi a hekl: „Tohle!“ Pozvedl ruku, v níž se zableskl tesák, a vrazil ho vozkovi do břicha.

Z vozu vystrčil hlavu mladík.

„Co se tam děje?“

„Vylezte ven! A pěkně svižně!“ vykřikl muž v haleně. Po jeho boku se v tu chvíli objevili další dva, holobradý zrzek a habán zarostlý černým vousem.

„Co si to dovoluješ? Víš vůbec, s kým mluvíš, ty kmáne?“ vybuchl mladík.

„Říkáme, vypadněte z vozu! Oba dva!“ zahučel habán.

Zřejmě ho vůbec nezajímalo, koho přepadli. Rozrazil dvířka, neurvale chytl dívku za loket a smýkl s ní ven; lupič v haleně vytáhl mladíka, zatímco zrzek vlezl do vozu a radostně zavýskl, když pod sedadlem objevil truhličku a v ní dva měšce s mincemi.

„Silnej úlovek,“ zařehtal se vesele.

Dívka bezmocně sevřela ruce v pěst. S bratrancem Viktorem právě přišli o všechny peníze. Což možná není to nejhorší, blesklo jí hlavou, protože teprve teď koutkem oka zahlédla vozku. Ležel na cestě v kaluži krve.

Přejela zločince opovržlivým pohledem a sykla:

„Jste zrůdy!“

„Ty jsi zrůda! Jenom se na sebe někdy podívej!“ Zrzek zacinkal truhličkou s měšci. „A řekni sama – k čemu by takové čarodějnici bylo tolik peněz?“

„Nech řečí, dej to sem a chop se opratí,“ rozkázal muž v haleně. „Vůz berem taky!“

„Ale… přece nás tu nenecháte. Tady, uprostřed lesa!“ ozval se konečně mladík; zatím mlčel, jako by nemohl uvěřit tomu, co se děje.

Dívka se hořce pousmála.

„Nechají,“ šeptla. „A ještě budeme rádi. Viktore, měj rozum a proboha mlč!“

Ale mladíkovi jako by chyběl pud sebezáchovy.

„Prosím vás, to přece nejde! Vždyť ani nevíme, kde – “

Muž v haleně se rychle obrátil, v ruce se mu opět zablýskl tesák. Zvedl ho a vrazil zbraň mladíkovi do hrudi.

Mladý muž zachroptěl a sesul se k zemi.

„To ne! Viktore!“ zaúpěla dívka, poklekla vedle bratrance a stiskla mu ruku. Trochu se jí ulevilo, protože cítila jeho tep.

Pořád žil.

„Jenom mu chtěl ukrátit trápení, slečinko,“ ušklíbl se zrzek.

„Bastardi!“ vykřikla dívka, ale zrzek jen vesele zamrkal, jako by řekl nejlepší vtip, vyskočil na kozlík a pobídl koně. Za pár chvil všichni zmizeli za ohybem cesty, spolkl je hustý les.

Dívka zaťala ruce v pěst.

„Já asi zemřu, Bělo,“ zachroptěl mladík a pokusil se usmát.

Dívka zuřivě zavrtěla hlavou. Pohladila ho po černých vlasech, i když se bála, že bratranec má pravdu.

„Říkal jsi, že už jsme blízko Brumova, a je tu přece cesta. Přivedu ti pomoc,“ řekla rázně a hleděla si na dlaň, kde se objevila černá šmouha. Rychle si utřela ruku do sukně a schovala ji za záda. Nechápala, proč je bratranec tak ješitný. Barvil si vlasy indigem odnepaměti, protože vlastní barva vlasů se mu nelíbila. Prý obyčejná hnědá! Obyčejná… Co by za ni dala ona! Ale jak plytké jsou teď úvahy o kráse!

Sklonila se k bratranci.

„Viktore, můžeš dýchat?“

„Ano, ale – “

„Tak to je dobré. A už nemluv! Ty nesmíš zemřít, mám už jenom tebe! A přísahám, že ti přivedu pomoc.“

„Kéž by, Běluško…“ Odmlčel se a zajíkavě dodal: „Ale… všimla sis?“

„Čeho?“

„Opravdu ne? Vždyť je to zázrak.“

„O čem to proboha mluvíš?“ zaúpěla Běla, protože si myslela, že bratranec už blouzní.

„O tobě, Bělo. Ty nekoktáš.“

2. KAPITOLA

BRUMOV, PODZIM 1223

Po setmění provazy deště ještě zesílily. Mladík na koni zaklel a pobídl unavené zvíře opět do klusu.

Na rozcestí náhle prokmitlo záclonou deště matné světlo, pak se objevilo nízké stavení – zřejmě zájezdní hostinec. Mladík zaváhal, ale nakonec vjel do dvora a nevrle se rozhlížel, když se nikdo ze stavení nepřišel postarat o něj a o koně. Konečně se na zápraží vyloudal podomek a přejal od cizince uzdu.

„Vytři ho do sucha, rozumíš?“ houkl muž.

Hoch s neobratnou poklonou kývl a vedl koně ke stáji. Muž rozrazil nízké dveře stavení a octl se v liduprázdné jizbě. Jen v koutě u ohniště klimbal hostinský.

Mladík se rozhlédl kolem sebe a ušklíbl se. Možná měl jet dál, na Brumov už nebude daleko.

V tu chvíli se hostinský probral, vyskočil na nohy a uklonil se až k zemi.

Nenadálý host byl zřejmě šlechtic, ale ne ledajaký potulný rytíř, skutečný pán, kterému nechybějí peníze. Hostinský už v duchu odhadoval, o kolik by mohl hosta natáhnout.

„Vítám tě, vznešený pane. Zdaleka?“

„Do toho ti nic není,“ zavrčel mladík. „Radši se mi postarej o postel. Chci u tebe přespat.“

Hostinský zazářil. „Jaká čest, pane.“

„Hned o tebe bude postaráno, pane! Pojď za mnou. Můžu ti posloužit nejen postelí, ale mám za výčepem krásnou jizbičku, kde by mohl přespat i král. Tak, jsme tady.“ Hostinský rozmáchlým gestem naznačoval, že je na místnost, kam vstoupili, pyšný. Host si sice pomyslel něco o zatuchle čpějící špeluňce, ale nahlas neřekl nic. Odevzdaně kývl a upřel významný pohled na dveře.

Hostinský se zatvářil starostlivě:

„Přece musíš něco jíst, pane.“

„Tak dobře, něco přines,“ kývl šlechtic a zas se podíval na dveře.

Řečný hostinský se však nevzdal. Zamnul si ruce a spustil:

„Žena by mohla zaříznout slepičku, ale než se slepice upeče, to chvíli trvá. Tak že bych nejdřív – “

„Přines, co chceš, ale hlavně zmiz!“

Hostinský nespokojeně stiskl rty, ale uklonil se a vycouval ven.

Mladý muž se svlékl do půl těla a oblečení rozvěsil po místnosti, aby proschlo.

Pak se posadil na lože a po chvíli tupého zírání do protější zdi složil hlavu do dlaní.

Měl za sebou únavnou několikadenní cestu z Pražského hradu, a když byl skoro u cíle, počasí mu zkřížilo plány. Proklatý déšť!

Mladík se natáhl na postel a unaveně zavřel oči. Opět myslel na dopis, který dostal od brumovského kastelána Smila z Obřan:

Nejmilostivější pane, pane korunní princi Václave,

Musím Ti sdělit žalostnou zprávu, že princezna Kunhuta byla v lesích poblíž Brumova přepadena. Víme to od Jeho Výsosti, vévody Viktora. Našli jsme ho polomrtvého v lese, ale po Její Výsosti není ani stopy.

Usilovně po Její Výsosti pátráme a dá Bůh, že ji živou a zdravou objevíme, jakož i viníky přepadení, aby mohli být po zásluze potrestáni.

Smil z Obřan, Brumov

Václav, následník českého trůnu, řešil věci s rozmyslem, ale velmi rychle. Říkalo se o něm, že je podivínský, ale byl i muž činu. Když dostal list, nechal si osedlat koně, opustil Pražský hrad a rozjel se na Brumov.

Princezna Kunhuta byla jeho nevěstou – ovšem nikdy ji nespatřil, byl s ní zasnoubený už jako dítě. Věděl, že se jí říká Běluška, ale už netušil proč. Když se tázal na její zjev, nikdo mu kloudně neodpověděl, nikdo mu nepopisoval krásu princezny Kunhuty. Takže nejspíš moc půvabu nepobrala, pomyslel si teď Václav.

Ozvalo se klepání na dveře a do jizby se hrnul hostinský. Zase našel svůj bodrý tón a drmolil, co mu slina na jazyk přinesla:

„Slepička už se otáčí na rožni! A je tučná, můj pane. Zatím ti žena posílá pivo a kozí sýr. Snad tím nepohrdneš.“

„Hlavně aby se to dalo jíst,“ zabručel kralevic.

Hospodskému konečně došlo, proč má pán tak mizernou náladu – nebo si to aspoň myslel.

„Zatracené počasí,“ nadhodil mlaskavě. „Taková smůla. Jistě jsi měl naspěch, a teď tu jsi jako zajatec, viď?“ snažil se zaseknout udičku. „Co se dá dělat, aspoň se ohřeješ, můj pane.“

Václav lhostejně nadzvedl jedno obočí.

„No, to je tedy věc,“ řekl takovým tónem, že hostinskému přece jen došla řeč.

„Jdu pro tu slepici,“ hlesl chabě a dveře za ním v mžiku zapadly.

3. KAPITOLA

Běluška, princezna Kunhuta Štaufská, měla pocit, že už jde lesem nekonečně dlouho. Byla hladová a pomalu se začínalo smrákat.

Na Brumově ji očekávají, jenomže nikdo nemůže vědět, kdy přesně dorazí. Cesta ze Štauf je dlouhá, takže když nepřijede dnes, nebudou se vůbec znepokojovat.

A byl to hloupý nápad, cestovat jen s Viktorem. Jenže on ji nakonec přesvědčil, že to bude daleko bezpečnější. V rozhrkaném voze, v obyčejných šatech – aspoň tak nepřilákají lupiče.

To se tedy Viktor hodně přepočítal! Ten nápad ho nejspíš bude stát život. A ji možná taky. Spatří vůbec někdy ženicha?

Princezniny myšlenky bezděky zabloudily k Václavovi, synovi českého krále.

Jaký asi je? A jak by se na ni asi tvářil? Bál by se jí jako ostatní?

Věděla, co by viděl: dívku s průsvitně bílou pletí… Ve tváři posázené pihami svítily krásné modré oči lemované hustými černými řasami… Ta dívka měla i husté černé vlasy sahající až k pasu, vlastně moc hezké, jenže! Podél půvabného obličeje se táhl silný pramen bílé barvy. Působil velmi nepatřičně a ve slabších povahách vzbuzoval hrůzu, a tak lidé mluvili o tom, že princeznu Kunhutu poznamenal ďábel, že jí vtiskl do vlasů svůj cejch, sežehl ji ohnivým dechem.

Maminka byla laskavější a nazývala svou dceru Bělou, Běluškou. Ale maminka tu dávno nebyla…

Běluška si nahlas povzdechla. Kolikrát se maminky ptala, proč je zrovna ona takhle poznamenaná, ale vždy dostala odpověď, aby se tím netrápila. Jednou Bělu dokonce napadlo, že se nenarodila mamince, ale že ji našli v lese, kde ji nechali skřítci a víly.

„Nu, víly to určitě nebyly,“ smutně se pousmála maminka. „A nelam si hlavu, holčičko. Jsi naše Běluška a my tě milujeme, přišla jsi z nebe jako všechny děti.“

Běluška ponořená ve vzpomínkách teď šlápla na ostrý kámen a cítila, že už je se silami u konce. Přesto, bez ohledu na únavu, musí jít dál, nesmí si sednout ani lehnout. Když vyvázla životem, bylo by hloupé se vzdát. Brumov je blízko… A musí přivést pomoc bratranci Viktorovi.

Nešťastný Viktor, možná už vykrvácel…

Zachvěla se.

Krev…

I její otec, král Filip, vykrvácel, když mu vrahova dýka proťala krční tepnu. Tolik krve! Běla si vybavila, jak její těhotná matka rychle svolávala své čtyři dcery, těsně je objala a šeptala jim, aby zavřely oči.

Běla se tiskla k mamince a k sestře Beatrix, ale neposlechla, chtěla vědět, co se stalo s tatínkem. Ležel na zemi v tratolišti krve a vůbec se nehýbal. Nerozuměla tomu, nechápala, co se stalo a proč, ale bytostně vnímala zlo, které ji v té chvíli obestřelo. I dětský rozum pochopil, že se stalo něco hrozného. Roztřásla se, začala křičet z plných plic a nebyla k zastavení. Pak náhle zmlkla a celé týdny nemluvila. A když konečně otevřela ústa, ukázalo se, že koktá, a nikdy už se koktání nezbavila.

Po otcově smrti se Běla s maminkou a sestrami uchýlila na hrad Hohenstauf, kde se mamince narodila další holčička. Bohužel ani malá sestra, ani matka dlouho nepřežily. Nic pak už nebylo jako dřív. Běla se sestrami vyrůstaly za zdmi kláštera a tam se už žádné vlídnosti nedočkala.

Matka představená byla žena na svém místě, ovšem Běluščin zjev v ní vzbuzoval odpor. I ona si myslela, že štaufskou princeznu poznamenal ďábel. Kunhuta, které do té doby nikdo neřekl jinak než Běluška, najednou poznala, že svět dokáže být hodně nevlídný.

Abatyše jí nechala ostříhat hlavu dohola, a protože její vadu řeči také považovala za neblahou, vyřešila to tak, že Běle zakázala mluvit.

„Smíš říct jen to nejnutnější,“ rozhodla. „Jinak ústa otevřeš pouze při modlitbě, ale i modlit se budeš tiše – za spásu své duše.“

Také jeptišky v klášteře se modlily za její duši, a pokud ji musely oslovit, nedívaly se na ni. Nenáviděla je.

Pak Běle začaly znovu růst vlasy a bílý pramen se objevil opět na stejném místě.

Tehdy v tiché modlitbě děkovala Bohu, že projevil svou vůli.

I ona pak projevila svou vůli – už si nenechala na vlasy ani sáhnout. Vypadala zvláštně a v tom cítila svoji moc – nelámala si hlavu s tím, že ji považují za přinejmenším nehezkou.

Paní abatyše tenkrát ustoupila – snad proto, že v té době odjela z kláštera Beatrix, aby se vdala… Možná, že matka představená Bělu litovala, že ji takové štěstí nikdy nepotká.

Jenomže v tom se mýlila; ozval se princ Václav, věrný dávnému závazku… A nyní se Běla octla blízko Brumova, kde se mají sejít – a přesto je možné, že svého snoubence nikdy nespatří.

Z myšlenek Bělu vyrušilo zašustění větví. Vyděsila se – představovala si, že se k ní blíží medvěd nebo vlk. Dala se na útěk, ale šustění větví nepřestávalo a zvuk se stále přibližoval.

Konečně se větve rozhrnuly a pár kroků od ní se objevil srnec. Ulehčeně se usmála a vykřikla:

„Bo-bože, tys mě vy-vystrašil!“

Srnec se otočil a zmizel v křoví.

Běla se rozhlédla. Při útěku sešla z cesty!

Brada se jí začala krabatit, jak se marně bránila pláči, co se jí dral do hrdla. Roztřásla se beznadějí i zimou. Za chvíli padne tma – a ona musí přečkat noc v lese.

Bylo to děsivé, ale jiné východisko neviděla, a tak se začala rozhlížet kolem sebe, kam by složila hlavu. Objevila malou nízkou jeskyňku, a zatímco lámala větve, aby si připravila místo na spaní, snažila se nemyslet na Viktora, který marně čeká na její pomoc. Jenomže jeho prosebné oči jako by se vznášely ve tmě kousek před ní.

„O-odpusť mi, Viktore,“ zašeptala. „P-prosím tě, odpusť mi. Ne-nedokázala jsem to.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLOG

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA