Pavel Frýbort

Pavel Frýbort, vl. jménem Pavel Hříšný, byl spisovatel a novinář, autor mnoha kriminálních románů.

Pocházel z Liberce, od svých šesti let však žil v Semilech. V letech 1966-68 studoval psychologii v Krakově. Po nedokončených studiích na Filozofické fakultě v Praze absolvoval při zaměstnání obor scenáristika na FAMU. Po studiích pracoval ve Filmovém studiu Barrandov.

Pavel Frýbort začínal jako novinář. Jeho první knížka vyšla v roce 1984.

V roce 1995 získal Pavel Frýbort Cenu Jiřího Marka za společenský román s kriminálním motivem Vekslák 3 - Po nás potopa.

Vekslák 3 - A po nás potopa

Autor příběhu o veksláku Michalu Najmanovi (Vekslák a Vekslák 2 aneb Malý český bordel) dotáhl příběh bývalého veksláka k vyvrcholení. Hrdina románu se při své cestě za vysněným bohatstvím opět dostává do maléru a při tom se setkává s lidmi, které už zná z podsvětí i ze zákulisí velkých obchodů a vysoké politiky. Jde o stovky miliónů a také o život, protože se zahlazují stopy. Hrdinům tohoto románu se v patách valí potopa a do poslední kapitoly zůstává na vahách, koho zničí.

Pavel Frýbort

VEKSLÁK 3

A po nás potopa

2015

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Pavel Frýbort – heirs c/o DILIA, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-093-2

Obsah

ČÁST 1 - Vabank

ČÁST 2 - Salto mortale

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Tento román je fikce. Osoby, které v něm vystupují jako žijící lidé, neexistují. Popsané obchody a podvody jsou vymyšlené stejně jako jednání a názory románových postav. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi je proto čistě náhodná a autor za ni nenese žádnou odpovědnost, neboť „...je to příběh vypravovaný blbcem, hrůzostrašný, leč nesmyslný veskrz“.

(W.Shaespeare: Macbeth V, 5, překlad E.A.Saudka)

ČÁST 1

Vabank

1

Každý má právo snít.

Na rozdíl od dividend nebo podílu na moci vám tenhle nárok nikdo neupírá. Jde jenom o to, jestli sníte jen tak v hospodě u piva, anebo jestli se rozhodnete, že si ty sny splníte a budete si místo metrem vozit zadek v rollsu. Pak se vám může stát, že narazíte. Teoreticky sice má na rollse právo každý, jenomže počet rollsů je omezený. Když se v něm budete vyvalovat vy, nedostane se na jinýho. Tudíž se vám může stát, že vás přes ty ručičky natažený po klíčkách někdo klepne. Tak fest, až vám z nich vypadne všechno, co jste do tý chvíle nahrabali.

Mě klepnul, pán, který si říká JUDr. Mareš. Píšu „říká“, protože čím víc o něm vím, tím větší mám pochybnosti, že tohle jméno stojí v jeho rodném listu. Má příliš mnoho tváří: proč by tedy nemohl mít víc jmen? Já sám mám pečlivě schovanou jednu občanku a jeden německý pas a oba doklady ze mne dělají zcela jiného člověka. Potíž je v tom, že ať si vyberu jakoukoliv identitu, pořád pod ní bude člověk, který jedinkrát v životě měl pohromadě dvanáct milionů korun, a než se stačil aspoň pokochat pohledem na ně, přišel JUDr. Mareš, dal mu obrazně řečeno nůž na krk a během pěti minut s dvanácti melouny odkráčel a nechal Michala Najmana stejně holého, jako přišel na svět.

Tedy, abych byl přesný - něco málo mi zbylo. Především mi zůstala naděje a vědomí, že nejsem chodící mrtvola, jelikož velkopodnikatel a velkogauner Luban, který moji touhu po rollsu nedobrovolně sponzoroval, je po smrti, takže mě může strašit nejvýš ve snu. A já mám naštěstí spánek hluboký a klidný, protože jsem se díky školení v krimu snadno adaptoval na nové poměry a žádné výčitky svědomí si nepřipouštím.

Ale to jako obvykle odbočuju. Chtěl jsem říct, že jsem se prokopal na hlínu, prachy jsem zoufale potřeboval, ale přitom jsem měl lufty pustit se do něčeho, na čem by mě různí Marešové mohli utočit a vrátit tam, odkud jsem byl na podmínku propuštěn. Podmínka znamenala, že se do ničeho nenamočím. Já se namočil - jako obvykle pod tlakem okolností, ale to pány v černých talárech nezajímá. Ohánějí se svobodnou vůlí a paragrafy. Já jich měl na hrbu víc než požehnaně. Ti, kdo by o mých výletech za hranici zákona mohli mluvit, naštěstí mlčeli. Zdenička proto, že je chudák nebožka. A Mareš proto, že za mlčení dostal svoje. Totiž - moje. Těch dvanáct melounů. Nikde ale nebylo psáno, že proti mně nevyjede znovu - protože těch pár korun nutkavý pocit pana doktora Mareše prosazovat spravedlnost a likvidovat drbany všemi prostředky pravděpodobně nezměnilo. Lidé jsou holt různí. Některým je nejlepší zdaleka se vyhnout. A nedávat jim do ruky žádnou zbraň proti sobě. Prostě žít v mezích zákona: i když to dneska dělají jenom idioti, a ti jsou pak po právu chudí, až to bolí.

Já zůstal chudý tak, že mi nezbylo než začít ze zbytků svých snů výprodej.

2

Zazvonil telefon a nějaký mužský hlas se mě zeptal, jestli jsem dával do Annonce inzerát na prodej kamery s tím a tím typovým označením.

„Byl jsem to já. Vy víte, o co se jedná?“

„Jo. Mohl bych tu mašinu vidět?“

Jen znalec mohl podle uvedeného kódu poznat, oč se jedná. Tohle zřejmě znalec byl.

Po definitivním odchodu Zdeničky ode mne i ze světa zel můj byt na Petřinách prázdnotou. Kdysi tady bývalo živo, především v obýváku. Ještě mi zůstaly vzpomínky a některé videokazety, na kterých byly bez vědomí zúčastněných dvojic zaznamenány jejich sexuální hrátky a hlavně chlubivé řeči. Pánové se před dámičkami rádi vytahují. Po třicítce se už většinou nedá oblažovat dámu svého srdce bez přestávky, a tak když nemůžu dokázat, jaký jsem chlapák fyzicky, dokazuju to v pauzách alespoň slovně. Z těch nahrávek jsem už ale vytěžil, co se dalo, a obnovovat firmu Azyl pro milence jsem nemohl. Majitelka domu profesorka Čebovská proti ní měla námitky. Já bych je měl taky, kdybych zjistil, že mi nájemník udělal z baráku takový malý český, leč přece jen bordel. Prásknout mě se neodvažovala, protože i ji jsem zachytil v mimořádně choulostivé situaci a otevřeně jsem ji varoval, že nebudu váhat znemožnit ji tím po celém okolí, jestliže proti mně něco podnikne - mlčela tedy, ale já musel provoz Azylu ukončit. Zůstalo mi z něj jen nahrávací zařízení, za které jsem zaplatil majlant. Videokamera velikosti krabičky cigaret mě i s mikrofony a instalací přišla na sto čtyřicet papouchů. Jenže když jsem se Ivana Krásy, který mi aparaturu sehnal a uvedl do chodu, zeptal, jestli by nevěděl o někom, kdo by měl o takovouhle praktickou hračku zájem, pokrčil rameny. Technika prý upaluje mílovými kroky. Dnes už jsou na trhu modernější, citlivější a miniaturizovanější kamery.

„Nehoň si triko, brácho,“ povídám. „Já chápu, že jsi mě natáhnul a že už zpátky svoje prachy nedostanu. Svoje jsem si s tím užil, takže jsem s nějakou ztrátou smířenej. Ale pokud vím, v žádným bazaru ani u soňáků jsem nic podobnýho neviděl.“

„Snad nemyslíš, že se takovýhle věci prodávaj v obchoďákách,“ zasmál se Ivan.

„Ne. Právě proto jsem za ni dal tolik, kolik sis řek. A právě proto si myslím, že bude pořád ještě dražší než obyčejná véháeska nebo osmička.“

Nedohodli jsme se. „Byl jsi první, kdo to sháněl,“ povídá. „Profíci totiž mají zdroj přímo od pramene.“

Tak jsem šel na Poříčí. Tam sídlí Annonce. Za dva dny byl inzerát v novinách. Tedy dnes. A v devět zazvonil ten telefon.

„Můžete,“ povídám. „Mám ji doma. Kdy byste se stavil?“

„Jak je k vám daleko?“

„Bydlím na Petřinách. Jiřincová ulice.“ Prozradil jsem mu číslo domu.

„Fajn. Za hodinku bych byl u vás. Možná se dohodneme… pokud mi to bude vyhovovat a budete rozumný s cenou.“

Zavěsil. Ani se nepředstavil.

3

„Novák.“

Přijel skutečně za hodinku. Přesněji řečeno za pětapadesát minut. Měl bílýho favouše, auto, jakých po ulicích jezdí desetitisíce. Prostě konfekční auto ke konfekčnímu jménu.

On sám ale příliš konfekčně nevypadal. Kromě toho, že měl kanárkově žlutou košili, červeného motýlka s bílými puntíky a zeleně kárované fialové sako, měřil asi metr sedmdesát. Prostě menší pivo. Co mu scházelo na výšce a na hlavě - měl pleš, které se říká bleskovka - doháněl sebevědomím. Na první pohled chlapík, který ví, co chce, a umí si to prosadit. Pár podobných jsem v životě potkal. Většinou ke své škodě. Snad pro jednou půjde o výjimku.

Novák se hrnul do kvartýru jak velká voda, v předsíni se rozhlédl, jako by větřil, a zajel do obýváku.

Kamera ležela na konferenčním stolku.

Okoukl ji ze všech stran, jako by se bál, že uvnitř je časovaná bomba. Čekal jsem, jestli ji taky neočichá; nos měl v proporcích k postavě dost dlouhý a hlavně ostrý, chyběl mu jen kartáčovitý knírek, a vypadal by jako figurka ze starých grotesek.

„To je ono?“ Potěžkal kameru, prohlédl si objektiv a potom konektorové vstupy.

„Máte k tomu šňůru?“

Měl jsem všechno přichystané. Kameru jsem zapojil do televize a ukázal mu dálkové ovládání.

„Bezva, je to komplet,“ potěšil se. „Už jsem se bál, že dálku budu muset shánět extra. Hm, šikovná věcička, zvlášť když se umí dobře používat.“

Zatrnulo mi. Čekal jsem otázky odkud a proč a na co.

„Já to měl…,“ zabručel jsem, ale Novák mě přerušil.

„Vy jste z branže? Že vás neznám…,“ ostře se na mě podíval.

„Já z žádný branže nejsem,“ povídám. „Já vůbec nevím, co máte na mysli.“

„No nevadí,“ odtušil chlapík Novák. „Já jen že takováhle věc se na trhu moc nevyskytuje a…“

Přerušil jsem ho. Byl čas hodit do placu připravenou legendu. „Přivez mi to kamarád zvenčí. Měl jsem to na chalupě - pro případ, že by mě někdo vykrad. Udělali mě totiž dvakrát po sobě. Jenže od tý doby nic… a hlavně jsem chalupu prodal, takže už tenhle krám nepotřebuju.“

„Aha.“ Tvářil se, jako by mi věřil. „Na kolik byste si to cenil?“

„Byla drahá,“ povídám opatrně. „Sto tisíc.“

Chlapík vrátil kameru na stolek a prstem se dotkl hlavy, jako by naznačoval pozdrav. „Těšilo mě, pane Najman.“ Otočil se k odchodu.

„Počkejte!“ Kruci, válí to! Hned jsem si říkal: Malý pivo, ale střihoun. „Já se v tomhle zboží moc nevyznám. Stálo mě to dost peněz, tak jsem myslel…“

Vrátil se. Pochopitelně. Při licitování lidi odcházejí hlavně proto, aby se mohli vrátit do výhodnější pozice.

„Mladý muži,“ pravil Novák. „Na to, kolik vás tahle věcička stála, zapomeňte.“ To se mu snadno řekne, pomyslel jsem si, jeho peníze to nebyly. „Takováhle věc, modernější a fungl nová, vás přijde na nějakých pět tisíc marek. Opakuju, že nová a modernější.“ Otevřel kufřík, který si přinesl s sebou, a vytáhl svazek bankovek. Hodil je na stolek.

„Padesát tisíc. Berte, nebo nechte ležet.“

Polknul jsem. Padesát tisíc znamená ztrátu přesně devadesát tisíc. Na druhé straně mi kamera vydělala slušné peníze, víc než desetinásobně se zaplatila. Jenomže z těch peněz nic nemám, všechny spadly Marešovi do klína.

Chlapík se na mě napjatě díval. Pochopil jsem, že ani on si není výsledkem své hry tak docela jistý: udělal to stejně jako já mockrát s Lájošem. Položil mi před oči hotové peníze, vrabce v hrsti namísto pochybného holuba vyšší ceny od někoho jiného na střeše, tedy v nedohlednu.

„Tak oukej,“ kývl jsem. „Osmdesát a je vaše.“

Zavrtěl hlavou. „My si nerozumíme, pane Najman. Já tuhle věc chci, to je fakt. Ale ani za sto, ani za osmdesát. Chci ji za padesát. A jsem zvyklý dostávat, co chci.“

Pokrčil jsem rameny. A vtom jako na zavolanou zazvonil telefon.

Zvedl jsem sluchátko a nepřestal se koutkem oka dívat na chlapíka.

„Slyším,“ povídám do telefonu ze zvyku.

„To je ten Azyl…?“ zeptal se tichý ženský hlas. Panebože, musela být hodně nadržená a v nouzi, nebo si popletla datum. Poslední inzerát na Azyl pro milence vyšel před několika měsíci.

„Jistě, je to tady,“ řekl jsem. Začala něco breptat, ale skočil jsem jí do řeči. „Jistě, za devadesát je to vaše. Je tu sice ještě jeden zájemce, ale to víte, kdo dá víc, ten bere. Jako ve voku.“

Položil jsem telefon.

„Starej fór,“ pravil chlapík znechuceně. „No ale ať je po vašem.“ Sáhl do kapsy a přihodil k tomu štůsku tisícovek patnáct tisíc. „Vejš ale nejdu v žádným případě,“ upozornil mě. „I kdybyste si objednal třeba deset fingovanejch kupců.“

„Pane, já vám přísahám…,“ začal jsem, ale přerušil mě. Už schovával kameru do kufříku. Tentokrát si byl jistý, že necuknu.

„Koukněte, ta pohádka o tý chalupě byla hezká. Je vidět, že máte fantazii. Vypadáte, že jste ve formě. Kdybyste náhodou byl bez angažmá, možná bych pro vás měl džob. Já nespěchám. Práce je pořád dost.“

Podal mi vizitku. „Privat Eye - detektivní agentura.“

Tak tomuhle se říká fór!

Džob bych potřeboval jako sůl. Zajímalo by mě, z čeho a jak žijou lidi, co tvrdí, že je prachy vůbec nezajímají. Nejspíš jich mají dost. Já je nemám. Těch pětašedesát kolíků, které mi leží na stole, představuje spolu s dalšími přibližně třiceti tisícovkami na mém vyhublém kontě sumu, která ohromuje snad jen nějakýho sociála s pěti táci měsíčně hrubého. Já jsem zvyklý na jiný životní standard. Nevím ovšem, co by pan Novák říkal tomu, že mám škraloup. Jenže podle toho, co čítám v novinách a co jsem i viděl, není to tak veliká vada na kráse. Horší by bylo mít záznam v registru svazků StB.

4

Golfíka jsem dal do baziše ještě dřív, než jsem se pustil do prodeje kamery. Nechtěl jsem, aby mně - a především některým lidem - připomínal minulost.

V bazaru mi moc nadějí nedávali, bylo to něco podobného jako s videokamerou. Starý model. Původně jsem za něj dal sto sedmdesát tisíc, teď měl hodnotu o padesát míň, a to jsem si ještě mohl olíznout všech deset, že se ho podařilo po čtrnácti dnech čekání udat, protože podobnejch šunkáčů, jak se rozšafně vyjádřil prodavač, je tady jak nasráno. Loni prý byla skoro polovina všech nově zaregistrovaných auťáků zvenčí - většinou stejný popelnice jako ta moje. Podle toho se pozná rozvojová země: stává se skladištěm odpadků.

Prodavač zapomněl dodat, že dobrá čtvrtina všech těch ojetin se k novým majitelům dostává bez vědomí majitelů předchozích. Dokonce proti jejich vůli. Jsou prostě kradené. Kupovat auťák na inzerát, zvlášť když nabídka je víc než lákavá, například dva roky stará audina stovka TDI za sto osmdesát tisíc nebo ještě míň, znamená koledovat si o malér. Jistější prý je kupovat v bazaru. Inkasoval jsem tedy sto dvacet papírů minus pět procent provize a na místě jsem si začal vybírat novou starou káru.

„Byl by tu bavorák,“ pokoušel mě prodavač. „A není drahej. Sto třicet. Síbr, klimatizace, všecko na elektriku, šest repráků, stodvacetiwattovej radiomagneťák…“

„Jak je ta mašina stará?“ přerušil jsem ho.

„No…,“ začal neurčitě. „Poslední model to není, to je jasný.“

„Kolik má najeto?“

„Málo. Teda na bavora, že jo.“

„Kolik?“

Mám rád optimisty, kteří věří, že konečně narazili na hejla.

„Sto…“

„Sto tisíc? Jenom?“

„Sto devadesát,“ řekl kysele prodavač. „Jenomže bavorák vám najede tři sta tisíc, ani nemrknete.“

„Jistě,“ pravil jsem, protože jak říkám, nemám nic proti tomu, když někdo sní, ale nesmí to trvat celou věčnost. „Zvlášť když uděláte generálku motoru, pořídíte si nový čepy, brzdy, tlumiče, poloosu… a nejlíp taky rovnou vlastní benzinový čerpadlo, protože to žere aspoň dvacet na sto. Heleďte, já nejsem náročnej. Jenže taky nejsem automechanik. Já potřebuju vůz, o který se nemusím starat. A který jezdí za sedm a je docela obyčejnej. Radši když bude mít v pořádku brzdy než šest repráků.“

Bílé tipo splňovalo všechny moje požadavky. Na tachometru mělo osmdesát tisíc, takže ještě nějaký kilometr může najezdit. Žádný brko to jistě nebylo, ale svých sto čtyřicet udělá a jezdí za nějakých pět šest litrů. Aspoň se to o něm tvrdí. Podle toho, jak jsem se s ním za prodavačova doprovodu projel, mělo v pořádku i ty brzdy. Rok výroby v techničáku 1990. Ten by mohl na rozdíl od tachometru odpovídat skutečnosti.

Cena sto osmnáct tisíc. Prostě supercena.

Tipo mělo dokonce zelenou i červenou známku na espézetce, prošlo tedy všemi kontrolami a na tři roky bych měl mít od policajtů a všech buzerací spojených s provozem automobilu pokoj… jsem si říkal druhý den cestou do Kongresové na Dopravní inspektorát, abych auto přihlásil.

Šlo to rychle.

Až moc.

Že je auto kradené, zjistili podle čísla motoru za deset minut.

Velký techničák, ve kterém tyhle údaje jsou, se sice neodlišoval od čísel vyražených na motoru, ale to číslo tam bylo vyraženo dodatečně a pod ním, mírně zbroušené, zřejmě bylo to původní. Také SPZ nebyla nikde zaregistrovaná a doklad o převodu byl zfalšovaný stejně jako všechno ostatní. Na autě byla pravá jen skutečnost, že se jedná o Fiat Tipo.

„Já ho neukrad,“ zablekotal jsem zoufale, když trapná fakta vyšla najevo.

Poručík v montérkách, který technickou kontrolu prováděl, se na mě výsměšně podíval.

„To říká každej.“

„Ale já na to mám papíry. Tady…,“ ukazoval jsem doklad o zaplacení a kupní smlouvu z baziše. Ani se na to nepodíval.

„Jen jste ho výhodně koupil, že jo?“

„V bazaru, pane! V bazaru!“

„To je vaše věc kde. Kradený je v každým případě.“

„No jo, ale co mám dělat?“

„Zkuste z nich dostat peníze nazpátek.“

„Jak to? Vy mi… co s tím autem bude?“

„Necháme si ho tady. Určitě ho někdo postrádá.“

„No dobře, říkáte, že je kradený…“

„To teda říkám,“ pravil poručík lhostejně. Skutečnost, že někdo přišel zcela bezelstně zaregistrovat kradený automobil, ho nijak nevzrušovala. Zřejmě se s něčím podobným setkával denně.

„Tak ho snad někdo ukrad, ne?“

„Nepochybně. Ale to je věc kriminálky. Sepíšou s vámi protokol, a až věc vyšetří…“

„Vyšetří…,“ řekl jsem výsměšně. Krádeže vozů jsou dnes téměř beztrestný byznys. Sem tam poldové chytí kluky, kteří se chtěli svézt a v opici auťák naboří. To jo. S těmi pak soud zatočí. Ale jestli tohohle fiátka ukradl a střelil do bazaru někdo, kdo v tom umí chodit - a zřejmě ano, pak mám stejnou šanci jako sněhová koule v pekle.

Na kriminálce se mnou protokol sepsali, pravili, že není jejich věcí, aby mi věřili nebo nevěřili, nejsou faráři, auto je prostě šlohnutý a zůstane na policii. To znamená, že když nenajdou majitele, tak ho po určité době někdo známý velice výhodně za zůstatkovou odhadní cenu odkoupí. Já utřu nos. Můžu se vozit jedině po prodejci. Zatím smím odejít. Až mě budou potřebovat, tak mě obešlou.

5

Prodavač v autobazaru měl po šichtě. Majitel nebyl přítomen. Džentlmen, který ho zastupoval, se dloubal v zubech sirkou a zadumaně hleděl na potvrzení, že vůz Fiat Tipo mi byl zabaven.

„No jo, tohle je holt riziko,“ řekl uvážlivě. „To víte, dneska se auta kradou jako na běžícím pásu.“

Nadechl jsem se a počítal do deseti. Předpokládal jsem, že v bazaru se podělaj hrůzou, až jim sdělím, že se podíleli na trestném činu, a rozklepanými prsty mi vysolí mých sto osmnáct tisíc okamžitě nazpátek.

„Čí to je riziko?“ zeptal jsem se tedy, když jsem měl pocit, že se mi nebude třást hlas.

Znovu zalovil v zubech, vytáhl zápalku z huby a důkladně si její konec prohlédl.

„Kupujícího,“ odpověděl. „To víte, jak my můžeme vědět, že auto nebylo kradený? Vy jste ještě auto neprodával?“

„Jo, u vás.“

„Tak vidíte. Nepodepsal jste nám něco?“

Matně jsem si vzpomněl, že mi dali podepsat nějaký papír, na kterém stálo, že vůz je skutečně můj. A ještě nějaký dodatek maličkými písmeny, který jsem moc nestudoval.

„No a stejnej papír nám podepsal ten člověk, co jste od něj tipouše koupil.“

„Jenže já na rozdíl od něj toho svýho golfa neukrad.“ Bodrý rozšafa za stolem mě už začínal iritovat. Lidi zřejmě dělil na střihouny a na ovce. Sebe nepochybně počítal mezi ty první. Já byl za ovci. Nu dobrá, předvedu mu, že si mě popletl s beranem.

„Víte určitě, že ten člověk to auto ukrad?“

„Policajti říkali, že auto není košer, že bylo čajznutý, že nemá v pořádku papíry, že má na bloku motoru vybroušený původní číslo a vyražený nový… to vám snad je málo? Já z toho mám malér a běhání a hlavně nemám auto. Vysolil jsem vám za něj sto osmnáct papírů - vraťte mi prachy a jsme si kvit.“

Jemně se usmál, jako se usmíváme roztomilým, ale naivním nápadům dítěte.

„Ty peníze jste nezaplatil nám, ale majiteli. My jsme pouze zprostředkovali prodej. Za to jsme dostali svoji provizi. Veškerou odpovědnost po právní stránce nese prodávající. Vy jste, pane, nečetl důkladně kupní smlouvu!“ Zavrtěl nade mnou hlavou. „Já nevím, lidi, co vy jste zač. Takovejch peněz každej zaplatí bez mrknutí - a ani si nepřečte smlouvu!“

„Heleďte, pane,“ povídám už opravdu naštvaně, „nedělejte ze mě vola. Vraťte mi moje peníze a dojděte si pro auto - jestli vám ho vydaj. A jsme si kvit. Já zapomenu, že existujete, a nikomu o tom nebudu povídat.“

„Povídat si můžete, komu chcete, co chcete. Peníze už nemáme. Poslali jsme je na konto majiteli. Za ním jděte, ten vám to auto prodal.“ Vytrhl mi moji smlouvu z ruky a prstem ukázal, že nelže. Fakt. Člověk takový detail přehlédne. O nějakém autobazaru tam nebyla ani řádka. „My nejsme detektivní kancelář, abysme zkoumali u každýho auta, jestli je kradený…“ Pokrčil rameny, posadil se k telefonu a začal vytáčet číslo. Už se mnou skončil. Měl jsem si přečíst pořádně smlouvu. I to, co tam stálo maličkými písmeny. Měl jsem prostě být chytřejší.

„Jestli mi ten člověk peníze nevrátí, tak se vrátím a vrátíte mi je vy,“ řekl jsem skrz zaťaté zuby.

Znovu se usmál. Zmáčkl nějaký knoflík a do dveří vstoupil z vedlejší místnosti pořízek asi metr devadesát, s buldočí čelistí a štěrbinami, ve kterých měl usazené oči tak blízko vedle sebe, že z toho maličko šilhal. Žvýkal a díval se skrz mě.

„Vendo, pán odchází. Kdyby náhodou nechtěl, doprovoď ho a ukaž mu cestu. Aby nám tu nezabloudil.“

Šel jsem sám.

6

„Dneska se nedá věřit nikomu a ničemu.“

Dročkář, kterému jsem se cestou se svou smůlou svěřil, byl snad založením skeptik. Ale v tomhle měl pravdu. Vyplakal jsem se mu málem na rameni, protože jsem neměl nikoho jinýho, komu bych si mohl vylít srdce.

„Já měl včera kunčafta, šéfe,“ pravil taxikář, „naložil jsem ho v Dejvicích na Kulaťáku a jeli jsme do Vysočan. Tam povídá, abych zastavil, že si jenom skočí domů pro nějaký papíry, a zase se vracíme. Čekal jsem tam půl hodiny, než mi došlo, že jsem za vola,“ odplivl si otevřeným okýnkem. „Jo jo, lidi byli verbež a sou verbež. Čím dál tím větší.“

Verbež, na jejíž jméno zněly doklady od tipa, se jmenovala Viktor Lorenc a bydlela na Černém Mostě. Nemám rád sídliště, protože jsou anonymní, bez tváře, pachu a charakteru. Noclehárny bez duše. Ale kdybych se chtěl někam ukrýt, nic jiného než sídliště bych si nevybral. Naprosto ideální. Najít tam někoho, pokud nemáte po ruce vojenskou mapu s přesným plánkem, je prakticky vyloučené. Poznal jsem to na vlastní kůži. A stálo mě to skoro tři stovky.

„Mám čekat?“ zeptal se dročkář nadějně. Nebyl jsem tak špatný ryto. Na taxametru už naskočila částka 280 Kč a měl naději, že ani cestu nazpět do centra nepojede na vlastní náklady. Rozhodně lepší než se nudit na štaflu anebo se courat Prahou a doufat v zazobanýho a hodně tupýho cizáka. Než si člověk vyjezdí za den tolik, aby zaplatil benzin, licenci, leasing, pojištění a ještě si vydělal na chleba, tak se fakticky nahoní. Pokud nepatří mezi nějaké vyvolené, co se o nich píše v novinách. Můj mužík na to nevypadal. Zřejmě byl obyčejným dělníkem volantu. Proto ten pesimismus.

Zaplatil jsem mu. Jestli Lorence nezastihnu doma, nemá smysl zvyšovat už beztak šílenou ztrátu. Autobus stojí šest kaček a domů mě taky dopraví.

Koniec ukážky