Stanislav Hoferek

Vodná planéta I

Rovní a ešte rovnejší

2015

Ukážka z elektronickej knihy

O knihe

Rovní a ešte rovnejší je kniha, ktorá otvára svet Vodnej planéty. Svet, v ktorom je voda dôležitá pre život, ako i pre ovládanie ľudí. Nevedomosť je sila a čím je niečo vzácnejšie, tým viac treba pravdu zamiesť pod koberec. Larynia, obyčajné dievča, sa spolu so svojou sestrou dostáva do sporu s človekom v rovnakej kaste, aspoň na papieri. Okamžitý rozsudok smrti za dobrý nápad je potrebný, ak má mať vodca miestneho náboženstva neobmedzenú autoritu.

Hovorí sa, že čím viac vieš, tým viac dokážeš. Niekedy plne stačí jeden človek, alebo niečo podobné na to, aby sa veci dali do pohybu. Začína sa neuveriteľné fantasy dobrodružstvo plné zamyslení i humoru. Ziggy, arkánka z ďalekých krajov, je najobľúbenejšia postava z trilógie Vodná planéta. Okrem múdrych slov a drsného jazyka prináša jedinečný pohľad na ľudské túžby a možnosti jej zneužitia.

Poďakovanie

Špeciálne poďakovanie si zaslúži množstvo ľudí, ktorí naozaj pomohli. Vytváranie príbehu je krásne, ale bez opráv chýb v gramatike, štylistike a ďalších oblastiach by to nebolo takým dielom, akým je. Vodná planéta je trilógia, ktorá postupne narastala vďaka čitateľom. Nemôžem spomenuť všetkých, ale minimálne títo ľudia si zasluhujú moju úprimnú vďaku (v abecednom poradí):

Anežka Bubeníčková

Veronika Debnárová

Peter Druska

Adriana Hanešová

Iva Jamborová

Diana Kastiová

Petr Krčmář

Mária Nováková

Janka Palúchová

Július Pastierik

Anikó Pastoreková

Alexander Pavlov

Beáta Plučinská

Xénia Rybáková

Vladislav Saling

Klárka Stryalová

Boris Svoboda

Petr Šimčík

Lucia Vozafová

Martina Zacharovská

Zuzana Zimanová

AKT I: Ako to všetko začalo

1. Kapitola - Rabovanie chrámu

Larynia pomaly vstávala z postele. Otvárala oči a prelietala nimi svet, ktorý dobre poznala. V mysli si vybavovala, čo ju teraz čaká. Vstať, obliecť si šaty, pripraviť jedlo pre všetkých a nastúpiť do služby. Život vo štvorici je bežný, rodičia a dve deti v príbytku s tromi miestnosťami. Typické bývanie, ktoré dá zabrať práve jej. Najstaršia dcéra, vedená k poslušnosti a denne namáhaná. Na rozdiel od ostatných nenadáva a nesťažuje sa. Všetky ideály sa vytratili a každodenné povinnosti ju nenútia do rozmýšľania. Krája kúsky zeleniny a aj keď jej to nejde rýchlo, na jednoduché jedlo pre štyroch to postačí. Tu jej deň len začína.

Niečo iné je púť na sväté miesto – neobľúbené, zničujúce a každodenné. Nabrať do dvoch vedier vodu a za pomoci palice si ich dať na ramená. Nie je to ťažké, keď si na to niekto zvykne, no pochod s vedrami po rozbitej a napoly pieskom naviatej ceste je každý deň výzvou. Slnko začínalo pražiť už skoro a vietor sa jej neustále zahrával s oblečením. Púť málokedy niekto nezvládne, no aj najvytrvalejší sú často unavení. Dokonca tak, že po zložení nákladu vyhľadajú najchladnejšiu miestnosť v chráme a odpočinú si v nej. Dovtedy, kým znovu nezačne slnko smerovať k západu. Cesta do chrámu je povinná, zakotvená v tretej Vodnej knihe o povinnostiach jednotlivých kást. Všetci nosiči z tejto dediny sú v najvyššej kaste a tak nemusia pracovať. Ráno odniesť vodu a následne môžu robiť čokoľvek. Za lacný peniaz sa najesť v blízkosti chrámu alebo priamo v chráme, venovať sa štátnym záležitostiam alebo obchodu. Larynia mohla byť rada, že sa narodila blízko chrámu a teda v najvyššej kaste. Podľa starých kníh, ktoré sa povinne nasledujú, mala veľkú výhodu. Na nosenie vody cez púšť spočiatku nadávala, tak ako väčšina mladých, no neskôr pochopila, že to nemá význam – a že mohla dopadnúť oveľa horšie. Aká robota by sa jej viac hodila? Bola mladá, nevyzerala ako bohyňa, nemala celé kopy zlatiek a živiť sa ťažkou prácou ju veľmi nelákalo. Silou nevynikala z priemeru a na ťažkú manuálnu prácu sa vôbec nehodila. Bolo to na nej vidno a videla to aj ona na sebe. Pri zrkadle, pri dvíhaní vedier a pri tej každodennej púti, ktorú tak veľmi nemala rada. Páčili sa jej príbehy z Vodných kníh, rešpektovala pravidlá a mala nadanie na učenie sa. Nevedela o skutočnom živote takmer nič, ale v jej veku sa nikto nevyznal do kázaní o vode tak, ako ona.

Splnila svoje povinnosti a keď slnko zapadalo, spolu s ostatnými sa vydala na cestu späť do dediny. Ubiehala pomaly. V nových šatách kráčala ako posledná. Larynia držala v hlave len jedinú myšlienku. Zajtrajší deň. Bolo jej jasné, že bude ťažký a má pred sebou novú skúšku. Starať sa o mladšiu sestru a tiež rozlievať prinesenú vodu do všetkých posvätných nádob v chráme. Nechcela sa s nikým baviť a nikto jej to nezávidel. Aj keď je ona i celá dedina v najvyššej a vraj najlepšej kaste, je zvykom robiť si z najmladších posmech. Sama je mladá, no jej mladšia sestra bude mať veľký problém. Už i len zodvihnúť ťažké vedrá nad hlavu. Každý musí niesť vodu, dve plné vedrá, či už silný chlap zvyknutý na túto robotu, alebo mladé dievča, ktoré to nikdy predtým nerobilo. Navyše dobre poznala svoju sestru a jej povahu.

„Hej! Skúsiš šťastie?“

„Skúsiť šťastie? v čom?“ Prekvapená Larynia pozerala na jedného z mužov, známeho svojim zvláštnym humorom. Jeho srandičky sa väčšine páčili, ale vždy sa našiel niekto, koho tým urazil alebo zosmiešnil.

„Ty to nevieš? Veľká vec, predstav si, že niekto pôjde zajtra prvýkrát. Desať zlatiek za to, že sa doráňa ešte viac, ako ty!“

„To nemôžeš myslieť vážne! Mňa z toho vynechaj!“

„Ale no tak, ak neskúsiš šťastie, tak nič nevyhráš!“

„Nič nechcem vyhrávať, len mi daj pokoj! A Lussii tiež!“

„Ako chceš. Aj tak je nízky kurz, takmer každý si myslí, že spadne. Okrem toho starca vzadu.“

„Myslíš Garnysa?“ Larynia sa zapozerala na staršieho človeka, ktorý mohol byť kedysi dávno tiež rovnako odporný, ako ostatní. Ona ho však poznala skôr ako pokojného, skúseného človeka, ktorý už z hlúpych zábav vyrástol.

„No tak, poď sa staviť. Môžeš o to, že nespadne. Tak by si zlepšila kurz a to by si ma dosť potešila.“

„Nie, nebudem hrať s vami tieto hry. Vynechaj mňa i moju sestru.“

„To len tak? Ani žiadne prosím?“

„Prosím,“ odpovedala s povzdychom Larynia. Smutná i rozčúlená zároveň.

Beznádej v nej narastala. Na to, že žila v púšti, bola Larynia dosť bledá. Sama si pri pohľade do zrkadla opakovala, že z nej žiadna krásavica nikdy nebude. Dlhé, čierne vlasy jej pokrývali ramená, ale boli veľmi riedke. Na sebe nosila väčšinou biele šaty. Kvalitné a pohodlné pri stáni, no pri pohybe obmedzujúce. Kráčala v sandáloch zhotovených na mieru po ceste, ktorá spájala dva centrá jej maličkého sveta. Domov pre telo a domov pre dušu. Dievča? Žena? Niečo medzi tým. Postavou sa na ženu len začala podobať a jej dlhodobý smútok ju od detských čias rýchlo vzďaľoval.

Ďalšie ráno začalo podľa očakávania. Vždy bolo rovnaké. Na Laryniu sa lúče svetla doslovne upriamili, už počas vstávania. Už niekoľko dní zabúdala opraviť chybu v streche a tak na to doplácala. Najradšej by to urobila už dávno, ale čakali ju iné povinnosti. Vedrá jej čoskoro znovu zaťažili ruky a čakalo ju ich plnenie pri rieke. Muži plnili tam, kde bol najsilnejší prúd. Vedrá boli zanedlho naplnené, ukážka sily a skúseností, ktoré dievčatá nemali. Prúd bol príliš silný na to, aby doň vložilo vedro dievča. Naberať vodu v menšom prúde je pomalé, no bezpečné. Dopĺňané dlaňami, ako káže ženám a dievčatám náboženstvo. Svoju púť musel akceptovať a znášať každý sám.

Larynia čerpala vodu z menšieho prúdu a nedala pozor na svoju mladšiu sestru, ktorej odvaha vôbec nechýbala. Lussia išla k najväčšiemu prúdu. Prúd bol silnejší ako ona a na klzkých kamienkoch sa neudržala. Poráňala sa tak, že bola posypaná škrabancami z ostrých kameňov. Nikdy predtým nevidela ani jedna z nich v rieke kamene, ktoré by neboli okrúhle. Musel ich sem niekto včas ráno pridať, alebo počas noci.

Okamžitý smiech alebo vyrazený dych, podľa toho, kto ju mal v láske a kto nie. V takom mladom veku a zdravotnom stave by nosenie vody mohlo znamenať len ďalší problém, nič iné. Tradícia je jasná, každý to má zvládnuť sám – a Larynia to ešte zhoršila tým, že jej pomohla na nohy a s naberaním vody do vedier. Rieka odnášala vedrá po prúde a keby s tým nikto nič neurobil, tak by sa doplavili ďaleko. Vedrá sa pri plavení zachytili na hrádzi z kameňov, ktorá menila rieku na malú priehradu. Pohľady starších boli otrasné. Smiať sa na inom nešťastí, to bolo nepísané pravidlo. Na dievčati, ktoré sa odváži nabrať vodu z veľkého prúdu, na tom, ako sa poriadne dokaličí a ako jej vedrá musí zachraňovať staršia sestra. Hanbu sprevádzal pocit z vlastnej slabosti i strach, že by sa jej to mohlo podariť. Len muži mohli naberať vodu akokoľvek, ženy obradne a zbytočne pomaly. Cesta do chrámu o nič lepšia nebola. Rozpálený piesok, veľká záťaž na ramenách a tie pohľady, ktoré sa do nich zarývali.

„Zvládnuť to má každý sám, to vymyslel určite nejaký chlap!“ Povedala Lussia svojej staršej sestre. Nechtiac to povedala dosť nahlas na to, aby to zaregistroval každý v sprievode. Otočili sa za ňou všetci, ktorí ju nedokázali alebo nechceli pochopiť. Len časť obyvateľstva nemusela nosiť vodu – deti, matky, starí ľudia a tí, ktorí sa aj v najvyššej kaste považovali za niečo viac. Niekoľko podlízavých ľudí, ktorí sa rôznymi skutkami dostali do priazne vodcu. V sprievode tak boli muži rôzneho veku a ženy, ktoré ešte neboli matkami. Larynia poučovala svoju sestru o náboženských zásadách a o tom, že si takéto niečo nemohla dovoliť. Verila do bodky učeniu, ktoré bolo pre ňu sväté a spravodlivé. Napriek veľkej snahe sa sama často postavila proti tradíciám a neraz si to musela odpykať. Niekedy išlo o maličkosť, no inokedy bola takmer preradená do inej kasty. Samozrejme bol na to dôvod, no neobstál pred vykladačmi náboženstva. Slnko pálilo čoraz viac a dve sestry začali zaostávať. Larynia bola rada, že sa mala s kým cestou rozprávať, no pohľad na Lussiu ju desil. Aj ona kedysi bola na svojej prvej ceste a tiež to bolo nepríjemné.

„Máš to ťažké? Môžem ti s tým pomôcť?“ Spýtala sa svojej mladšej sestry. Pridala úsmev, najlepší aký vedela a čakala na odpoveď.

„Nemá to niesť každý sám, podľa tej tvojej milovanej viery? Nesiem to, lebo to nosiť musím. Nie preto, že by sa mi to páčilo. Keby bolo po mojom, bolo by to hneď zrušené!“

„To si celá ty, všetko by si zrušila.“

„Nie všetko, len to, čo sa mi nepáči. A to je takmer všetko v tomto organizovanom chaose. Je to hlúpe. Nikomu som nič zlé neurobila a predsa musím trpieť, lebo je to vraj správne. Poviem ti, čo je správne. Prestať zo seba robiť zviera!“ Lussia utvrdzovala svoju pravdu. Bola mladá. Vo veku, keď sa končí obdobie rozprávok a začína prudké obdobie dospievania. Takmer nič sa jej nepáčilo, všetko by urobila inak.

„Nemôže sa ti predsa nepáčiť všetko.“

„Nie? Prečo nie? Nepáči sa mi nosenie týchto hnusných vedier, nepáči sa mi blahobyt tých vraj spravodlivých, nepáči sa mi učenie všetkých tých náboženských zásad a už vôbec sa mi nepáči, čo to robí s tebou. Sme najvyššia kasta, výborne, no nemôžeme o ničom rozhodovať aj tak. Je to správne?“

„Samozrejme, že je to správne. Si príliš mladá na to, aby si mohla rozhodovať. Okrem toho by si sa odvážila rozhodovať o všetkých tých zložitých veciach? Je o teba dobre postarané.“

„Aké dôležité veci? O čom hovoríš? Nie som horšia ako ktokoľvek v tejto kaste. Mám na to, aby som toho veľa zmenila. Aj ty máš, len sa bojíš o niečom rozhodovať. Krásne postaranie. Mám čo jesť, mám kde spať, no nepatrím tu. Prežila som tu menej času ako ty a potrebujem ísť preč. Spoznať svet, nielen tento kúsok.“

„Svet je nebezpečný.“

„Prečo si to myslíš?

„Nedávala si pozor pri čítaní z kníh? Zlí ľudia, barbari, sú všade na okraji púšte. Tu sme v bezpečí.“

„V bezpečí? Nevieš, čo je vonku. Nie si v bezpečí. To by si bola, keby si vedela o nástrahách a bola na ne pripravená.“

„Ale tu je bezpečie, je o nás postarané a sú tu vojaci, ktorí nás chránia.“

„Čo ak príde viac vojakov a s lepšími zbraňami? Viera nezachráni nikoho z nás.“

„Nezačínaj prosím ťa. O takých veciach nič nevieš.“

„Prečo si to myslíš? Nezačínaj s tým, že by som sa nemala čo i len zaujímať o niečo iné, ako tieto vedrá a múdrosti z knižiek.“

Chrám bol na dohľad, no bol akýsi iný. Bieložltá stavba bola začmudená, predná brána rozbitá a sochy, ktoré ju zdobili, neboli na svojich miestach. Niekde horeli plamene. Obrovská stavba nebola zničená, ale poškodenie bolo vidno už z diaľky. Niekto pomáhal s hasením, no našli sa aj takí, ktorí nepohli prstom, iba ústami. Larynia uvidela zvláštnu dvojtvárnosť ľudí. Dôležitá budova, centrum viery i života v celej oblasti, no nie každý sa usiloval zachrániť čo sa dá. Panika a pracovitosť, niekoľko krokov od ľahostajnosti. Celý sprievod pomáhal s hasením vodou, ktorú práve doniesli od rieky, no voda sa zanedlho minula. Bolo jej dosť na pitie najvyššej vrchnosti a na polievanie kvetín, nie na hasenie požiarov. Plamene bolo potrebné uhasiť a nebolo čím. Chrám bol v blízkosti jazera, ktorého voda sa považovala za najsvätejšiu. Nikto sa jej nesmel dotknúť, nie to ešte použiť ju na hasenie požiaru. Aj keď išlo o chrám. Chrám chladnej vody ovládol horúci oheň, protikladný prvok a dávny nepriateľ. K dvojici unavených mladých žien sa rozbehli štyria chlapi, každý uchmatol jedno vedro a ponáhľal sa s ním zničiť plamene, ktoré sužovali túto stavbu. V tom čase bolo v chráme ešte stále dosť ohňa na hasenie, veľa prázdnych vedier a niekoľko krokov od brány chrámu jazero. Nebolo plné, no malo oveľa viac vody, ako bolo potrebné na hasenie. Nikto sa k nemu nepriblížil. Takzvané Vodné knihy vyplavil oceán a toto jazero je posledný kúsok toho dávneho oceánu. Aspoň tak sa to hovorí.

Larynia dostala úlohu, akú ešte nikdy nemala. Starala sa o prísun vody, no tentokrát mala hasiť požiar bez nej. Bála sa. Nikdy taký oheň nevidela. Suchou dekou proti plameňom, ktoré boli väčšie ako ona. Pražilo na ňu slnko a ako keby pridávalo ohňu ďalšiu energiu. Zápasila s ohňom zo všetkých síl. Chrám nebol jej domovom, no bol stredom jej sveta a všetkého, čomu verila. Zaháňala sa, ale rýchlo jej dochádzali sily. Jej najlepšia snaha nebola dosť dobrá. Zanedlho bola popálená, unavená a sklamaná. Verila tomu, že mohla urobiť viac. Z horúčavy odpadla a museli ju od plameňov odniesť do bezpečia. Nezvíťazila nad plameňmi, plamene zvíťazili nad ňou. Kňažke, ktorá nosila vodu do chrámu, nemohol nikto podať pohár tejto úžasnej tekutiny.

Oheň sa šíril a spaľoval všetko, čo mu prišlo do cesty. Neboli ušetrené zástavy, koberce či drahocenné predmety, ktorých cena sa dala len ťažko určiť. Po niekoľkých hodinách však nad ním ľudia začali vyhrávať. Stovky z nich vytvorili živú reťaz až k rieke. Naberala sa voda a podávala sa z rúk do rúk. Smerom k chrámu putovali plné vedrá s vodou a na opačnú stranu sa posielali vyprázdnené, ktoré sa následne plnili. Niektorí sa čudovali tomu, že niekoho napadlo chrám vypáliť. Pre iných bola záhada, že sa ľudia rôznych kást dohodli a spoločnými silami zachránili to, čo sa zachrániť dalo. Za záchranu náboženstva boli dokonca všetci z najnižšej kasty povýšení medzi slobodných. Niečo takéto sa pri tom stávalo málokedy. Larynia bola na dnes oslobodená od rafinovaného nalievania vody po chráme, no zajtra ju to už neminie. Rozlievanie vody do nádob nebolo ťažké, no bolo to množstvo behania. Po ceste s ťažkými vedrami rada oddychovala a dostať presne určené množstvo vody do každej nádoby malo od oddychu ďaleko. Schody nahor i nadol, studené komnaty i horúčava. Trápenie o to väčšie, že sa nemohla ani napiť. Voda patrila chrámu a práca mala prispieť k pokore. Rozmýšľala nad svojimi povinnosťami a pozrela sa na Lussiu. Usmiala sa. Bola rada, že to nepadlo na ňu.

„Ak chceš vedieť môj názor, použila by som vodu z jazera. Ani chvíľu by som neváhala, keby horelo niečo, na čom mi záleží,“ tvrdí Lussia a pevne si stojí za svojim.

„Tá voda sa nemôže použiť. Je posvätná.“

„Chceš mi povedať, že posvätná voda si s ohňom neporadí? Je to iba voda. Rovnaká, ako v rieke, len sa nehýbe. Hlúpe jazero, nepoužiteľné. Aj keď vlastne jazero použiteľné je, len tá viera je nepoužiteľná.“

„Ako môžeš niečo také povedať? v tomto jazere sa vyplavili Vodné knihy. Kedysi to bola časť veľkého oceánu.“

„To je hlúposť. Úplný nezmysel a aj tak to stále opakuješ. Ale urobím ti radosť a budem sa tváriť, že je to pravda. Povedzme, že sa vyplavia nejaké knižky. Čo teraz? Nič? To je ako oslavovať do konca života to, že sa ti podarilo narodiť.“

„Nemôžeš takto rozprávať. Voda je posvätná a veľmi cenná, mala by si v ňu veriť.“

„Znovu začínaš? V tých tvojich knihách je popísané, ako máš veriť vo vodu a všetkých, čo si na takých nezmysloch postavili moc. Voda je dobrá na pitie. Možno sa v nej umývať, schladiť alebo ju použiť pri práci. Tá v jazere je nanič, ak sa k nej nemôže nikto ani priblížiť. Je mi jedno, ako je pre teba dôležitá, ak sa nedá na nič použiť.“ Lussia trvala na svojom a nemala žiadnu potrebu odkloniť sa od svojho názoru, ktorý bol pre ňu správny. Chýbal jej niekto, kto by ju podporil. So všetkým prišla sama a opakujúce sa tresty ju v tom len utvrdzovali.

„Voda v jazere má svoj význam. Je dôležitá.“

„Viem, ako ti na tom záleží. Celé to učenie a chrám. Tvoje centrum života. Musíš mi ale prepáčiť, ak chcem niečo iné. Nie je to pre mňa a nikdy ani nebude,“ umiernene spomenula Lussia.

Deň za dňom sa menil len málo. Jeden skončil, druhý začal a svet, ako ho Larynia poznala, bol stále rovnaký. Lúče slnka prenikli do dediny a zobudili spáčov. Naberanie vody z rieky na ramená a cesta do chrámu po páliacom piesku, tentokrát bez nehody. Včerajší incident stále vyvolával úsmev pri pohľade na tie dve. Chrám, stále poznačený následkami plameňov, bol postupne opravovaný. Pri pozornom pohľade skromnejší. Rozličné ozdoby a cennosti z vnútorného vybavenia chýbali. Pravdepodobne niekto chrám olúpil a neskôr vypálil. Ľudia pracujúci pre chrám väčšinou o ostatných veľa nevedeli. Podozrenia boli na rôzne strany a predovšetkým na neveriacich z ďalekého severu. Larynia s napätím a strachom započula nejaké informácie o nich, no jej sestra ich vyhľadávala. Len čo sa niekde spomenuli ľudia, ktorí nemali rovnakú vieru, chcela o nich vedieť čo najviac. Nie každý dodržoval zákony Vodných kníh a všetky ich učenia. Boli ľudia, ktorí písané pravidlá na každý deň absolútne ignorovali, alebo o nich ani nevedeli. Hovorilo sa o nich, že sú to démoni, majú rohy a upaľujú ľudí. Nikto si neželal niekoho takého niekedy stretnúť. Pravdy, polopravdy i úplné výmysly sa rozprúdili po celom chráme. Každý mal pravdu a každý to vedel najlepšie, pretože všetci všade boli. Aspoň tak to malo vyzerať. Kvôli rastúcemu hluku bolo dorozumievanie čoraz ťažšie. Marinus, uznávaná hlava celého náboženského učenia, prehovoril. Okamžite sa na neho upriamila pozornosť. Vzbudzoval prirodzený rešpekt. Bol to vysoký, už starší človek, s mimoriadne lišiackym výrazom. Vravelo sa o ňom veľa vecí, dobrých i zlých. Ťažko povedať, čoho bolo viac. Pre takmer všetkých bol múdry, no Lussii sa hnusil po všetkých smeroch.

„Náš chrám vyhorel. Ani niečo tak silné sa nemôže ubrániť hrozbe barbarov zo severu. Predpokladal som ich útok, ale nekonal som správne. Nevedel som, kedy presne sa pokúsia urobiť taký ohavný čin. Až teraz dorazili zbrane, ktorými sme mohli chrám a všetko v ňom ochrániť. Máme prácu na jeho obnove. Musíme ho vrátiť do stavu, v ktorom môže slúžiť našej viere. Teraz vyzývam všetkých z vás. Máme možnosť vrátiť úder. Spravodlivá odplata je presne to, čo si tí divosi zaslúžia. Meče, luky, brnenia, to všetko môžeme použiť na to, aby sme znovu mali sladký mier. Vedzte, že sa strach o chrám a naše domovy stratí až vtedy, keď ich porazíme! Je to spravodlivé a správne, milosrdní sme boli už dosť a výsledok vidíte. Ohňom na nás zaútočili a ohňom im to vrátime! Kto z vás má silu a odvahu?“

Priestranstvom sa rozoznieval jasot a bojové nadšenie. Niektorí ale mlčali, nesúhlasili s niektorými jeho krokmi a toto bol pre niekoho krok veľmi nesprávnym smerom. Marinus mal silnú pozíciu, no nie každému jeho vláda vyhovovala. Nepreberné množstvo výhod pre tých, ktorí mu boli a ostávali verní a tvrdé tresty pre tých niekoľko prostých ľudí, ktorým spôsobil a stále spôsoboval práve Marinus množstvo problémov. Pripravovala sa armáda, rozdeľovali sa zbrane a skúšalo sa ostrie mečov. Inteligentná Lussia to veľmi rýchlo prekukla. Zháňa zbrane akurát vtedy, keď začne horieť? Náhoda? Má niečo za ľubom. Musel o tom vedieť. Niečo plánuje a mala by som zistiť čo. Ak chce poslať vojakov na sever, tak by to mala byť trestná výprava. Nie ale proti podpaľačom. Proti niekomu inému. Ktokoľvek chrám zapálil, môže byť stále tu. Marinovi sa to veľmi hodí, možno to urobil sám. Alebo si na to niekoho najal. Čo by som s tým mohla urobiť? Musím si premyslieť. Sestre to povedať nemôžem, neverila by mi. Alebo by ma udala. Už len to mi chýba ku šťastiu, ďalší trest!

Súrne hľadala spojenca. Niekoho, kto by jej rozumel a dokázal odpovedať na otázky. Veľa z tých, ktorí jej rozumeli, sa pripravovali na boj. Skúšali ostrie mečov a vyberali si šípy. Nezdala sa jej rýchlosť, s akou dorazili zbrane. Ani to, že je z čoho vyberať. Prečo je tu toľko zbraní? Musel to plánovať. Oveľa viac mečov ako vojakov a veľmi veľa ďalších zbraní. Čo to má znamenať? Určite niečo nepríjemné. Možno má v pláne povolať ľudí z ďalších oblastí. Alebo dať zbrane aj tým, ktorí s nimi nevedia narábať.

2. Kapitola - Výnimka v svete plnom pravidiel

Po prejave sa dali všetci do pochodu. Chrám, v ktorom sa bežne obyvatelia celého okolia zhromažďovali na veľkých modlitbách, sa začal napĺňať naverbovanými vojakmi. Mladí i starí bubnovali búchaním mečov o štíty a zaraďovali sa do oddielov. Marinus, ktorý mal ako najvyšší zástupca náboženstva zasväteného vode absolútnu moc, sa išiel pripraviť do svojich komnát. Nebol bojovníkom, no väčšina si ho vážila za jeho múdrosť získanú štúdiom Vodných kníh. Voda bola vzácna a bez nej život umieral. Kuriózne čím väčšie bolo sucho, tým sa jeho moc zväčšovala. Marinus bol okrem iného najvyšším veštcom, staral sa o rozdeľovanie vody a rozhodoval o živote alebo smrti ako najvyšší sudca. Špecialitou bolo tiež udržovanie rôznych tradícii, ktorých úpravou si udržoval moc. Napriek tomu, že mal veľké právomoci a spĺňal všetko, čo pre túto pozíciu bolo požadované podľa náboženských zásad, bol často krutý a náladový. O jeho minulosti nikto veľa nevedel a málokomu sa chcelo niečo o jeho skutočnej minulosti zisťovať. Prezliekal si šaty, keď sa k nemu priblížila zvláštna postava. Muž v žltohnedom, očividne niekto, komu sa platí za práce pre nečestných ľudí. Niekoľko takých sa pohybuje po púšti. Banda silných bláznov, ktorých bežné obchody nebavili. Zločinci i jednoduchý dobrodruhovia, ktorí nestáli o pozornosť všetkých okolo. Položil Marinovi ruku na rameno. Gesto, ktoré by si k nemu dovolil len naozaj málokto.

„Snáď nevadí tých pár sošiek a sprostostí. To vieš, v týchto časoch sa také vecičky hodia. Ja som si toho veľa nenabral, no chlapci to brali trochu vážnejšie. To vieš, aby to bolo viac uveriteľné. Kto by už len tak prišiel, podpálil závesy a sem tam nejaké to drievko a cennosti nechal tak? Prácička hotová, teraz by si mohol tú druhú polku... čo ty na to?“ Muž čakal na odpoveď, sprevádzanú majestátnym výrazom veľkého vládcu.

„Druhú polovicu, hovoríš? No pozri sa na to takto, sľúbil som ti päťdesiat zlatiek a ty a tvoja banda ste pokradli za štyri stovky. Nemal by si ty dať niečo mne? Zarobil si si poriadne. Kde berieš tú drzosť ukazovať sa predo mnou?“

„Môžem sa ukázať za tebou s dýkou v ruke, ale rád sa dohodnem aj takto.“

„Tieto reči na mňa neplatia. Vrátiš všetko, alebo pre mňa urobíš niečo úplne zadarmo.“

„Prinútiš ma k tomu?“

„Stráže!“ Marinus zvolal strážcov a už šestica zbraní mierila na nevítaného návštevníka. Ďalší sa rýchlo pridávali.

„Len pomaly, pokojne.“

„Čo takto urobiť pre mňa takú maličkosť. Počúvaj dobre, chcem, aby si sa čo najskôr vydal na východ do tretej dediny. Hlásili tam nejaké nepokoje. Buď taký dobrý a vypáľ ich. Vyjadrujú sa proti môjmu učeniu a za to budú pykať!“ Skôr, ako sa mohla zahalená postava vyjadriť, Marinus opustil miestnosť a zabuchol za sebou dvere. Bol si istý, že pre neho ten malý zlodej urobí poriadky v tej dedine. Nasadol na svoj pohyblivý trón, ktorý v zápätí podvihli šiesti muži z najnižšej kasty a nechal sa nimi viesť na sever, spolu s armádou.

Zatiaľ, čo sa armáda pohla severným smerom pomstiť vypálenie chrámu, spustila sa ďalšia vlna diskusii o tom, kto je za to vlastne zodpovedný. Vzduchom poletovali rôzne mená a zaručené svedectvá a Larynia so svojou mladšou sestrou sa k tomu nemohli vyjadriť. Právo diskutovať mali zo žien len matky. Vypočuli si niekoľko teórií, pričom každá začala i skončila rečami o rôznych diabloch, hriešnikoch a tak podobne. Podozrenie padlo aj na Ramaela, ktorého mala Larynia rada a údajne aj on ju. Podozrenie na neho padlo vždy, už to tak bolo zakorenené. Obeť osudu, človek, ktorý nikomu nechcel nič zlé, je ten najhorší. Skutoční zloduchovia, bez ktorých by bol svet krajším miestom, majú voľné ruky pre každú špinavosť. Proti tomuto žiadne nariadenia nie sú. Larynia bola z toho zmätená, no Lussia považovala veľa vecí za podvody už dávno. Vždy bola podozrievavá a inteligentná.

„Ľudia na sever od chrámu, tam, kde končí púšť a začínajú vysoké hory, vraj vodu neuznávajú, no aj tak ju pijú. Je to zvláštne. Znovu obviňujú Ramaela, ako keby to bol zločinec a to tie, čo ho vôbec nepoznajú. Prečo by to robil?“ Tieto a ďalšie otázky sa pýtala mladšej sestry, ktorá bola celkom unavená z cesty do chrámu a ledva chodila. Slnko bolo neznesiteľné a zanedlho ich rozhovor skončil neschopnosťou Lussie odpovedať aj na tie najjednoduchšie otázky. Pohľad na ňu bol vždy plný lásky i sklamania.

„Zaslúžiš si rovnaký život, aký mám ja? Vždy byť terčom posmechu a tá najslabšia v akejkoľvek skupine?“ Larynia sa pýtala nahlas, no sama seba. Nečakala odpoveď a ani ju nedostala. Zacítila však akýsi cudzí dych. Niekto neznámy sa jej prihovoril. Áno, jej. Väčšinou ju každý ignoruje, alebo sa na nej smejú. Aj keď je v najvyššej kaste. Už podľa oslovenia bolo jasné, že z najvyššej kasty nepochádza. Nenarodil sa v blízkosti chrámu zasvätenému vode. Cítila tiež, že sa na rozdiel od nej denne neumýva. Mohla ho poslať preč, mala na to právo, no neurobila to. Rozmýšľala nad tým, no nevedela sa rýchlo rozhodnúť.

„Ak chceš pre ňu i pre seba iný život, tak to viem zariadiť. Za päťdesiat zlatiek Vás zoberiem ďaleko odtiaľto. Čo povieš?“ Lussia zbystrila pozornosť a pozrela sa na toho cudzinca. Mal na sebe zvláštny odev, veľmi odlišný od toho, čo nosili ostatní. Vyzeral, ako keby sa poriadne vyváľal v piesku. Ruky a tvár mal pokryté najrôznejšími jazvami. Stál pevne, aj keď pri chôdzi bolo vidno malé krívanie. Dlaňami si chránil hlavu pred slnkom. Mladý, v očiach prísny a nekompromisný. Nepovedal veľa, no to, čo povedal, malo na mladšiu Lussiu silný účinok. Chcela odísť, tak veľmi chcela. Nenávidela to tu, nemala tu priateľov. Svet tu pre ňu nekončil, iba začínal. Túžila cestovať, spoznávať svet a meniť ho k lepšiemu. Všetko chcela dosiahnuť, ale najskôr sa musela odtiaľto dostať.

Na Laryniu to až taký veľký vplyv nemalo. Už počula o takýchto ľuďoch. Vraj sú hlboko z púšte, voda pre nich nič neznamená a správajú sa hrozne ku každému. Marinus sa o nich často zmienil. Kvôli peniazom urobia čokoľvek a tento hneď ponúka niečo za päťdesiat zlatiek. Nie je to veľa, dá sa za to kúpiť dvoje šiat, no či je to ten pravý na nejaké cesty do neznáma, tak to vôbec neviem. Na druhú stranu, čo všetko môžem stratiť? Je to priveľké riziko. V tom ten záhadný človek spomenul Ramaela, ako keby ho poznal.

„Poznáš Ramaela? Ako vlastne vyzerá?“ Spýtala sa Larynia. Dobre ho poznala, však ho mala rada. Chcela vedieť, ako vyzerá teraz. Už sa dávno nevideli a tiež si chcela byť istá, že ho naozaj pozná. Odpoveďou bola prekvapená, všetko bolo správne. „Sedí na neho tvoj opis, no akú môžem mať záruku, že ma k nemu naozaj dostaneš?“

„Ale no tak, Laja, ako keby som ťa nepoznal. Poznám tvojich rodičov i Lussiu, ktorá na mňa pekne hádže očká, aj keď sa jej vôbec nepáčim.“ Obidvom dievčatám padli sánky. Nejaký neznámy človek sa prihovorí, ponúkne cestu kdesi ďaleko a ešte o nich všetko vie. Aby toho nebolo málo, tak ukázal na rany, ktorými bola Lussia priamo obsypaná a povedal, že sú z pádu v rieke. Dievčatá si nad tým lámali hlavu nad tým, odkiaľ to všetko vie.

Ponuku rázne odmietla staršia Larynia. Len tak odísť od všetkého, to nie je pre ňu. Cestovať niekde so sestrou, ktorú má podľa všetkých písaných i nepísaných pravidiel na starosti, rozhodne nie je dobrý nápad. Lussia od nej nechcela odísť preč, bola na ňu veľmi naviazaná. Chápala, že ak sa o ňu môže niekto postarať, tak je to jedine ona. Vedela sa jej zastať a pomôcť jej, keď jej bolo najhoršie. Bola jej strážnym anjelom, aj keď nebola dokonalá a mala len dve ruky. Larynia bola pre ňu zobrazením súčasnosti, ale aj budúcnosti. Vedela, že raz bude ako ona, alebo sa bude na ňu aspoň viac podobať. Tešilo ju to, ale zároveň desilo. Chcela byť väčšia, najlepšie dospelá a samostatná, pripravená na celý život. Túžila byť taká, ako jej aktuálny vzor nie je a asi nikdy nebude. Snažila sa dosiahnuť niečo viac. Vyhnúť sa priemeru a ukázať svetu, že sa ho nebojí.

Ďalšie ráno začalo podobne. Otvoriť oči, zájsť k rieke a znovu sa pasovať s riečnym prúdom. Tradičné, bez zmien, ktoré patria k životu. Aj s neobľúbeným horúcim pieskom a ešte horším slnkom, ktoré dnes pálilo naozaj nepríjemne. Výsmech zo slabších sa stával pravidlom, keď všetci zaradom napĺňali svoje vedrá. Lussia sa ledva hýbala, úplne unavená z predchádzajúcich pochodov. Keď jej sestra pomohla so zdvihnutím vedier na ramená, pustila sa do plaču. Nechcela a ani nemohla znovu vláčiť ťažké vedrá. Slnko jej spaľovalo pleť i akúkoľvek chuť dodržiavať to, čo už dávno nenávidela. Bola presvedčená o hlúposti celej ceremónie dávno predtým, ako sa jej dostali vedrá do rúk. Doma ostať nemohla a skupina sa už pohla bez nej a bez Larynie, ktorá s ňou ostala. Staršia Larynia vládala a mohla pokračovať, ale ostala na mieste. Skúsila zobrať svoj i sestrin náklad na svoje plecia, no po niekoľkých krokoch bolo jasné, že je to priveľa. Bolo potrebné iné riešenie, ale aké? Objavil sa muž v žltohnedom. Len tak, nikým nepozvaný a celkom sám.

„Čo tu... robíte?“ Pýtala sa mladšia Lussia. Zároveň sa pozrela na palicu a dve vedrá, ako keby ich už nikdy v živote nechcela vidieť. Stali sa symbolom otrockého zaobchádzaniam a rozdielnosti aj v najvyššej kaste.

„Som tu kvôli ponuke. Nechcete do sveta? Svet nie je len jedna rieka, kopa kameňa a nosenie vody... Vraj obradné. Dobrá hlúposť, to Vám poviem. Hodila by sa Vám iná robota ako hrať sa na svalovcov a nosiť vodu z miesta na miesto.“

„Aká iná robota? Sme v najvyššej vrstve a toto je svätá práca.“ Pripomenula mu Larynia, ktorá si ctila väčšinu toho, čo bolo vo Vodných knihách.

„Jasné, samozrejme,“ povedal pochybovačne nevítaný návštevník, „svätá práca. Drieť ako otroci. Vodu môže nosiť hocikto. Na severe nosia vodu len najchudobnejší, na východe zase nikto, lebo tam je všade dosť vody pre každého. V tých krajoch by ste mohli pestovať kvety alebo niečo také, čo by sa Vám oveľa viac páčilo. Zvlášť tebe,“ pozrel na mladšiu Lussiu, „lebo už teraz si slabá na túto prácu. A myslíš, že tak rýchlo zosilnieš? Ja mám sily dosť, no ja vodu nikdy nosiť nebudem!“ Ukázal svalnaté ruky a bolo na ňom vidno, že už skúsil asi všetko, čo sa len skúsiť dalo. Larynia zachovala rozvahu a nedala sa len tak zmiasť. Napadlo ju, že by mohla jeho skúsenosti využiť.

„Mohol by si nám pomôcť? Voda je ťažká, sestra nevládze a ja dvojnásobok neunesiem. Kto ste?“

„Dobrá otázka, že kto som. Som človek, ako každý iný, len na tie Vaše náboženstvá neverím a je mi totálne jedno, či si v trojke alebo v jednotke. Každá kasta má normálnych ľudí aj úplných bláznov a ja som bláznom. Ak chcete dostať vodu do chrámu, prečo si ten náklad niekde nenaložíte? To nemáte žiadny vozík alebo sane? Máte tu piesok všade okolo, tak by to išlo oveľa ľahšie ako na ramenách.“

„Na vozíku? Ale to by bol podvod,“ pripomenula Larynia, „a navyše by sa nám vysmiali.“

„A nesmejú sa Vám každý deň? Ak navyše donesiete viac vody ako oni, tak sa môžete vysmiať vy im. Je to podvod? Ak môžete pracovať lepšie, s menšou námahou, prečo to nerobíte? Ak je to proti Vášmu náboženstvu, tak to je už chyba niekde inde!“ Vážny výraz sa zmenil na prešibaný. Nechal ich na mieste aj so všetkými otázkami a pripomienkami. Dievčatá chceli niečo povedať k tej poslednej vete. Larynia s ním vôbec nesúhlasila a Lussia prvýkrát narazila na niekoho, kto jej rozumie. Išiel si svojou cestou. Larynia by za ním aj vybehla a dohnala by ho, no nechcela opustiť sestru. Lussia sa nechcela ani pohnúť. Klobúčik na hlavičke a hlavička v dlaniach. Možno sa len tak tvárila a nechcela ísť s vodou, no to by znamenalo ďalšie porušenie tradícií. Nemohla sa len tak vyhovoriť, že jej bolo zle, to nešlo. Čo mala robiť?

„Je to priťažké a vôbec sa ti to nechce vláčiť, však?“ Spýtala sa opatrne mladšej sestry.

„Čo ti mám na to povedať?“ poznamenala Lussia. Mohla by povedať čokoľvek a nemusela hovoriť vôbec nič, výsledok by bol rovnaký. Možností je niekedy veľa, no niekedy je správna iba jediná, alebo dokonca vôbec žiadna.

„Čo s tebou? Vieš, že ťa tu nemôžem len tak nechať. Si už dosť stará na to, aby si to zvládla, však si to aj včera dokázala. Viem, že je to ťažké a že ťa to neteší. Služba Vodným božstvám by dopadla veľmi zle, keby si to odmietla a ja s tebou. Vieš, čo by mi za to urobili?“

„No povedz čo, ja neviem a je mi to jedno. Nechaj ma tak.“

„Vieš veľmi dobre, že to nemôžem. Si moja sestra, mám za teba zodpovednosť a musím sa postarať, aby sa ti nič nestalo. Niekto na teba musí dať pozor, aby si bola vedená k správnym zásadám a riadila si sa pravdou.“

„Nechoď na mňa s poučkami a nechaj ma na pokoji! Sama si to nos, keď si myslíš, že si taká skvelá!“

„Nie som skvelá, no som dobre vychovaná a viem sa ovládať!“

„Iste, to vidím. Dnes si tie vedrá na ramená nevezmem.“

Bolo vidno, že Lussia je unavená a ani trochu sa jej nechce. Larynia, ako jej zverená opatrovateľka, prichádza o nervy. Všimol si to každý, koho stále stúpajúce slnko nezahnalo do príbytkov. Rozhovor pokračoval, za prizerania čoraz väčšieho zástupu ľudí. Tí neboli zvyknutí na takéto reči a ani na to, že ešte stále ostávajú pri rieke nosiči, ktorí majú službu. Neodišli, len sa hádali, dohadovali alebo čo to vlastne bolo. Prosby sa miesili s hrozbami a jediným víťazom bola narastajúca horúčava. Larynia bola zvyknutá na to, že jej bude niekto odvrávať. Ak by bola medzi všetkými v najvyššej vrstve niektorá osoba úplne najnižšie, bola by to práve ona. Narodením získala výhody, no nie silu brániť seba a ostatných. Nikdy sa nesprávala namyslene, ale ani ako skúsená vo výchove. Lussiu mala rada, ale nedokázala jej byť skutočným vzorom. Ako by mala zvládať seba samú. Všímala si, že bola presne rovnaká v jej veku a ten vek nebol preč až tak dávno. Napriek tomu, že s ňou Lussia nesúhlasila v množstve vecí, mala ju radšej ako samu seba.

Lussia bola podobná, no celkom iná zároveň. Vlasy mala svetlejšie, pripomínajúce meď zmiešanú so zeminou, v ktorej sa pestovali kvety. Nízka, chudá a bez sily v rukách. Silu však mala vnútornú. Odolnosť voči tomu, čo sama nazývala nanútená dobrota. Nikdy nechcela zapadať medzi ostatných. Sama, vždy sama, pretože v jej veku bolo len málo dievčat. Ani jedno nebolo jej kamarátkou, nemala si s nimi čo povedať. Mala chuť vystúpiť na to najvyššie pódium, zakričať čo by jej hlas stačil a vládnuť, tak ako Marinus. Netúžila po krátkych priateľstvách a nemala chuť byť ovládanou. Nech urobila čokoľvek, nikdy nedostala bitku ako prvá. Podľa písaných pravidiel bili jej sestru, pred jej očami. Až keď to nepomáhalo, uštedrili rany aj jej. Najvyššia vrstva, tí, ktorí majú byť múdri a spravodliví. Najbližšie pri chráme, najviac vzdelaní. Napriek tomu len málokto vedel čítať, otvorené myšlienky boli odmeňované bičom a v najvyššej kaste boli ľudia, ktorí znamenali veľa, hneď vedľa tých, ktorí neznamenali takmer nič.

Veľmi netradičnú myšlienku čosi prihralo Larynii do hlavy. Čo ak... čo ak by bolo všetko iné. Keby som, nemusela robiť to, čo nechcem. Ideálne dvakrát – ak je Lussia rovnaká ako ja, alebo aspoň väčšinou rovnaká. Ako by som ju mohla presvedčiť, aby... k čomu vlastne presviedčať, keď sama neviem, čo chcem? To by som nepresvedčila ani sama seba a nie to ešte ju. Len tak ďalej a pukne mi z toho hlava, zamyslela sa mladá slečna nad aktuálnym problémom, ktorého riešenia môžu výrazne zmeniť budúcnosť. Seba, alebo rovno všetkých naokolo.

„Asi by sme mohli skúsiť nejako si tú prácu uľahčiť, čo povieš?“ Spýtala sa Lussia a čakala na odpoveď. Neuveriteľné čakanie, keď jediný okamih trvá večnosť. Nedočkavý pohľad na staršiu sestru, ktorá zaklipkala očami a zareagovala na zmenu v správaní. Ako keby sa práve zobudila zo sna a načerpala novú energiu, alebo ako keby celú tú únavu hrala.

„Mohli by sme si požičať ten vozík na seno, aj tak sa teraz nepoužíva. Opravíme ho a môžeme tam vedrá naložiť, čo ty na to?“

„A dáme tam viac vedier a všetkým ukážeme, že na to máme a že nám to páli v hlavách! Trochu sena čo tu máme použijeme na to, aby do seba tie vedrá nenarážali a nerozbili sa.“

„Ako môžeš tak rýchlo niečo vymyslieť?“

„Už som raz taká. Pustíme sa do toho!“ Zvolala radostne Lussia. Milovala, keď sa môže skĺbiť niečo príjemné s užitočným. Zvlášť, ak sa nebude musieť nosiť voda na ramenách.

Netrvalo dlho a starý vozík bol pri rieke. Pamätal si síce veľa, ale vyzeral stabilne. Nebol nerozbitný, ale dievčatá mali úplnú istotu, že cestu bez problémov vydrží. Nabrali vedrá pri rieke vo veľkom prúde. Larynia by možno bola už dosť silná na to, aby ju prúd neodvrhol, no zatiaľ to neskúšala. S pomocou svojej sestry však nabrala odvahu a taktiež množstvo vody, až po okraj. Monumentálne ho zdvihla nad hlavu, uprostred rieky. Bol to pre ňu úžasný pocit, ako keby preplávala oceán, alebo ako keby sa dotýkala tej tvrdej zamrznutej vody, o ktorej každý počul, ale videl ju len málokto. Vraj je ako oheň, no len na chvíľu. Dá sa na ňu pozerať ako na zrkadlo. Keď sa zahreje, tak je tak príjemne chladná, že smäd nemá šancu. Sú to ale len povery. Kto vie, či niečo také existuje? Možno to zistí sama. Vychutnávala si ten moment, keď nateraz stála tam, kde nikdy pevne nestála a vôbec necítila váhu naplneného vedra nad hlavou. Podávali si ďalšie vedrá, plnili ich a ukladali do vozíka, jedno vedľa druhého. Postupne vložili šesť veľkých vedier a pridali trochu sena medzi ne, aby sa im nič nestalo. Nápad mladšej sestry. Postavili sa vedľa seba a začali ho tlačiť. Bolo to niečo iné, originálne. Larynia bola veľmi spokojná a to hlavne pri pohľade na Lussiu, ktorá mala zrazu energie za piatich.

„Nemáš aj ty ten pocit?“ Spýtala sa mladšia Lussia.

„Aký pocit?“

„Robíme dobrú vec. Rozumnú, užitočnú, no určite pre niekoho nesprávnu. Príde niekto, kto nám urobí problém, pretože sme vymysleli, ako konať inak.“

„Neviem, či robíme úplne správnu vec, ale máš pravdu, trest nás asi neminie.“

„Toto je jeden z dôvodov, prečo neverím v tie hlúposti. Je to presne proti tomu, čo cítim. Chcem niečo dosiahnuť a tak robím niečo, čo iní nerobia. Snažím sa viac ako ostatní. Mala by som to tlačiť sama.“

„Prečo sama? Bude to ťažké pre jednu.“

„Vlastne máš pravdu. Nech sa teraz udeje čokoľvek, tebe ublížia. Pre to, že si mi pomáhala, alebo preto, že si ma nezastavila. Obidva hriechy sú podľa tej tvojej viery rovnaké. Alebo nie? Neučila som sa to naspamäť. Ty ma máš na starosti, teba poriadne vyšibú, nech urobíš čokoľvek. Taktiež nech urobím ja čokoľvek.“

„Verím, že nie. Slúžime Vodnému náboženstvu.“

„Slúžime? Byť sluhom len tak z princípu, keď môžeš byť niečo viac?“

„Nezačínaj znova, prosím ťa.“

„Prečo nie? Všetci budú navždy sluhami, kým sa proti tomu niekto nepostaví.“

Obidve slečny ďalej tlačili vozík, až sa dostali ku chrámu. Bolo neskoro, v porovnaní s inými dňami. Už z diaľky bolo vidno tiene chrámových stĺpov, ktoré mali inú dĺžku ako obvykle. Nosiči sa veľmi nevľúdne pozerali na dvojicu mladých žien, ktoré tlačia starý vozík na seno k veľkému chrámu. Nechápavé pohľady, úsmevy i veľký smiech tých, ktorí vedrá s vodou už dávno doniesli, alebo na vedrá od tých dvoch slečien čakali. Nebolo ich veľa, však väčšina bola zoradená v oddieloch a putovala na sever. Tá hŕstka, ktorá sa v blízkosti chrámu nachádzala, však bola neznesiteľná. Vozík sa približoval, až mohol každý uvidieť, čo je jeho obsahom. Trocha sena a voda. Chladná voda nie v štyroch, ale v šiestich vedrách.

„No výborne, ste sa vynašli,“ povedal jeden starší pán, známy svojou veselou a dobrosrdečnou povahou.

„Čo si to dovoľujete?! To je proti všetkým zásadám! Myslíš, že nám by niečo také nenapadlo? Zľahčujete si robotu, lebo ste totálne neschopné slabošky bez viery!“ Takýto názor povedal jeden zo skupiny a väčšina ostatných súhlasne prikyvovala. Výstražne mávali prázdnymi vedrami, z ktorých slnko odsalo aj poslednú kvapku. Znovu a znovu sa nachádzali ďalšie výčitky. Larynia sa snažila argumentovať, no nemalo to cenu. Bolo ich viac a keby sa aj do zachrípnutia namáhala, nezmenila by vôbec nič. Iba by ešte viac vyprovokovala všetkých okolo. Zamýšľala sa nad tým a za krátky okamih jej prebehlo hlavou množstvo myšlienok. Zdalo sa jej, že niekto zrátal všetky dobré i zlé skutky a ako keby si ten niekto nevedel poradiť. Je tá mladá žena dobrá, alebo zlá? Možno svedomie, možno nejaký neznámy hlas a možno jej len začalo šibať z toho všetkého. Lussia mala dlaňami zakrytú tvár a plakala. Slzy jej prechádzali medzi prstami, ako prechádza voda cez hrádzu, o ktorú sa nikto dlho nestará. Chcela sa pozrieť na tie tváre ľudí, ktoré začala nenávidieť, no nedokázala sa k tomu prinútiť. Nevidela, nevnímala očami, no vedela, že sa na ňu a na jej sestru každý pozerá. Nie ako na ľudí, ale ako na prízraky.

Smiech sa zastavil, aj akýkoľvek iný zvuk. Jeden zvláštny zvuk a odrazu ticho. Lussia od prekvapenia odtiahla dlane a zaslzenými očami sa pozrela okolo seba. Zbadala svoju staršiu sestru na zemi.

„Je mŕtva!“ Skríkla uplakaná dievčina hneď sa pred ňou sklonila. Čo sa stalo? Kto jej čo urobil? Boli to oni? Pozrela sa na nich pohľadom plným nekonečnej nenávisti, ako keby sa na všetkých chcela vrhnúť s mečom v ruke. Bol na ňu strašný pohľad. Bojovala v nej nenávisť s láskou, túžba pozabíjať ich všetkých s túžbou zachrániť ju. Len keby vedela ako.

Najbližší človek do nej unudene kopol a sucho oznámil, že žije. Lussia si všimla, že sa na ňu ani nepozrel. Celá skupinka sa pobrala preč, ako keby mali zrazu niečo na práci. Zošuchnutie na zem, bez jediného slova, bolo pre nich niečo obyčajné, nevenovali tomu veľkú pozornosť. Jeden však ostal a pozeral sa na dievča na zemi úplne inak. Nepozeral sa na handru, ale na človeka. Z najvyššej kasty boli síce všetci, no len málokto sa správal lepšie ako zločinec. Podišiel bližšie a chcel sa jej dotknúť ramena, no Lussia mu po blížiacej sa ruke udrela celou silou. Garnys nemal inú možnosť, len jej vysvetliť, že jej nechce zle a že pozná knihy o živote, aj tie, ktoré fanatickí uctievači vody neuznávajú a ničia. Nechala ho, no začala plakať. Slzy sa jej rinuli po lícach a snažila sa upokojiť. Zvlášť keď ju o to taktne požiadal. Zistil, že nie je mŕtva ani nijak zranená, len jednoducho odpadla. Horúčava, hádka, napätie, to sa môže stať každému. Požiadal Lussiu, aby mu pomohla zaniesť ju do tieňa a potom aby doniesla vodu. Bez jediného okamihu rozmýšľania jej chytila nohy a spolu ju odniesli do malej miestnosti pri bráne chrámu, bývalej strážnice. Len čo bola na zemi, utekala k vozíku, chytila z celej sily najbližšie vedro a trhla ním tak, že vyletelo do vzduchu. Okamžite bola celá mokrá, rovnako ako aj zem vedľa nej. Vyliata voda si začala hľadať svoje cestičky. Bola prekvapená a cítila, že jej neostal suchý ani jeden vlas na hlave. Rýchlo siahla po druhom vedre a opatrne ho vzala do rúk. Kráčaním ho doniesla k sestre. Verila, že Larynia bude v poriadku. Vodu si vážila a úprimne verila, že pomôže. Lussia robila vždy veľké rozdiely medzi vodou, potrebnou tekutinou, a náboženstvom. To bolo podľa nej hlúpe a neprispievalo k ničomu. Pozrela na starčeka. Odrazu ho spoznala a vedela, kým je. Taký ten miestny dobráčisko, ktorý si z príkazov, zákazov, jemných či brutálnych postrčení nerobí ťažkú hlavu. Nemal dôvod klamať, veď čo by mu to prinieslo? Položila vedro hneď vedľa sestry a tu si všimla, ako Garnys do nej namočil vreckovku a začal jej utierať čelo. Okamžite vytiahla aj svoju vreckovku a po namočení jej začala zmývať pot z rúk. Netrvalo dlho a Larynia otvorila oči. Hodila veľmi neprítomný pohľad na sestru i na starého Garnysa. Skúsila ihneď vstať, ale nenašla v sebe potrebnú silu.

„Čo sa stalo?“ Spýtala sa mladšej sestry, ktorá bola úplne vysmiata a od radosti takmer vyskakovala.

„Len si odpadla, nič sa ti nestalo. Tak sme ťa tu zobrali“, odpovedala Lussia a dala jej napiť. Všimla si tiež, že Garnys niekde odchádza a tak tam ostali samé. Mali už pokoj, keďže voda bola zanesená.

„Dobre, že je Marinus s vojakmi preč, ten by do nás poriadne nakričal. Určite aj nakričí. Mali by sme urobiť niečo s vozíkom. Chce sa ti ísť zajtra s vedrami na tyči?“

„Ani omylom, oddnes už vždy len na vozíku, nech si hovorí kto chce, čo chce,“ poznamenala Lussia. Už nikdy nechcela chodiť s vedrami. Iste, dá sa to zvládnuť, ale absolútne sa jej to nechce. Ani sa nad tým zamyslieť. Netrápilo ju porušovanie tradícii a v svojom vnútri sa z toho veľmi radovala.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

O knihe

Poďakovanie

AKT I: Ako to všetko začalo

1. Kapitola - Rabovanie chrámu

2. Kapitola - Výnimka v svete plnom pravidiel

3. Kapitola - Uväznené

4. Kapitola – Arkánka a jej pohľad na svet

AKT II: Splietanie osudov

AKT III: Citlivé miesto

AKT IV: Láska a nenávisť

AKT V: Zasvätenie

Postavy