Copyright © 1989 by Mary Higgins Clark

Translation © Jan Mrlík, 1994, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu originálu

THE ANASTASIA SYNDROME AND OTHER STORIES,

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster v divizi POCKET BOOKS, 1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020,

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první v nakladatelství Alpress (1995 vydalo X-Egem)

ISBN 978-80-7466-905-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-906-4 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Děj tohoto románu je fiktivní. Jména, osoby, místa a události jsou buď dílem autorčiny představivosti, anebo je jich užito smyšleným způsobem. Jakákoli případná podobnost se skutečnými událostmi, lokalitami nebo osobami, ať živými či mrtvými, je zcela náhodná.

„Lucky Day“ © 1986 by Mary Higgins Clark Poprvé publikováno ve sbírce Murder in Manhattan, sestavené Billem Adlerem

Následující povídky byly poprvé publikovány v časopise Woman’s Day:

„Terror Stalks the Class Reunion“ © 1987 by Mares Enterprises

„Double Vision“

© 1988 by Mares Enterprises

„The Lost Angel“

© 1986 by Mary Higgins Clark

Obsah

SYNDROM ANASTASIA

SETKÁNÍ SPOLUŽÁKŮ

ŠŤASTNÝ DEN

PŘÍZRAK

ZTRACENÝ ANDÍLEK

Frankovi „Tuffy“ Reevesovi

s láskou a úsměvem

A beznadějný smutek dal

tak hrozný škleb těm tenkým rtům;

pak procitnul jsem zcela sám,

kde chladný chlum.

A proto tady přebývám,

tak sám a bled tu trávím čas,

ač zvadl rákos v jezeru

i ptáků hlas.

John Keats

„La Belle Dame Sans Merci“*

SYNDROM ANASTASIA

Napůl neochotně a napůl s úlevou zavřela Judith knihu, kterou studovala, a odložila pero na tlustý notes. Celé hodiny pracovala do úmoru, a když se ve starobylém otáčecím křesle odstrčila od stolu a vstávala z něho, měla záda jakoby ochromená křečí. Celý den bylo zataženo. Už dávno rozsvítila kancelářskou stolní lampu, kterou si koupila místo původní viktoriánské. Ta patřila majitelce bytu, který si pronajala s celým zařízením v londýnské čtvrti Knightsbridge.

Přešla k oknu, z něhož měla výhled na Montpelier Street, a přitom si protahovala paže a ramena. Bylo půl čtvrté, šedivý lednový den pomalu splýval s nadcházejícím soumrakem a nepatrné záchvěvy okenních parapetů dosvědčovaly, že vítr fouká pořád stejně ostře.

Podvědomě se usmála, když si vzpomněla na dopis, který dostala jako odpověď na dotaz ohledně pronájmu tohoto bytu:

„Drahá Judith Chaseová,

byt bude volný od 1. září do 1. května. Vaše reference jsou naprosto uspokojivé a těší mě vědomí, že si byt najímáte kvůli psaní své nové knihy. Anglická občanská válka v sedmnáctém století se jeví jako zázračně úrodné téma pro romantické spisovatele, a těší mě, že se této látky ujme i seriózní autor-historik vašeho věhlasu. Byt je to neokázalý, ale dost prostorný, a doufám, že jej uznáte za přiměřený. Výtah je pravidelně mimo provoz, nicméně schodů do třetího podlaží se snad nezaleknete. Já po nich chodím s radostí.“

Dopis končil pečlivým, jakoby pavoučím podpisem: Beatrice Ardsleyová. Od společných známých Judith věděla, že lady Ardsleyové je třiaosmdesát.

Konečky prstů přiložila k okenní tabulce a cítila, jak kolem dřevěného okenního rámu protahuje studený, syrový vzduch. Zimomřivě se zachvěla a napadlo ji, že když si pospíší, bude mít zrovna tak dost času, aby si dopřála horkou koupel. Ulice byla takřka liduprázdná. Pár chodců chvátalo kolem s bradami přitisknutými k hrudi a s vyhrnutými límci. Jak se odvracela od okna, zahlédla, že z chodníku přímo pod okny bytu vbíhá do vozovky jakési batole. Judith vyděšeně sledovala, jak děvčátko zakoplo a upadlo. Kdyby zpoza rohu vyjelo auto, řidič by je nemohl zahlédnout včas. Asi v polovině ulice kráčel postarší muž. Vytáhla okno, že na něho zavolá, aby děťátku pomohl, ale vtom se odkudsi vynořila mladá žena, vrhla se do vozovky, děcko zdvihla a začala je kolébat v náručí.

Judith slyšela, jak děvčátko naříká: „Mami, mami.“

Zavřela oči, ukryla obličej v dlaních a slyšela samu sebe hlasitě sténat: „Mami, mami!“ Ach, proboha, už dost!

Přinutila se otevřít oči. Žena s batoletem zmizely, přesně jak čekala. Jenom ten starý muž dál opatrně kráčel po chodníku za svým cílem.

Telefon se ozval zrovna ve chvíli, kdy si na sako hedvábného koktejlového kostýmku připínala diamantovou brož. Volal Stephen.

„Miláčku, jak se ti dnes dařilo ve spisování?“ ptal se.

„Řekla bych, že náramně.“ Judith cítila, jak se jí zrychluje tep. Je jí šestačtyřicet, a přece stačí, aby jen zaslechla Stephenův hlas, a rozbuší se jí srdce jako školačce.

„Judith, mám naléhavou schůzku kabinetu a zatraceně se to protahuje. Bude ti moc vadit, když se setkáme až u Fiony? Pošlu pro tebe auto.“

„Nedělej to. Taxíkem tam budu dřív. Když se opozdíš ty, je to státní záležitost. Když se zpozdím já, je to moje ostuda.“

Stephen se zasmál. „Bože můj, ty mi ale dokážeš usnadňovat život!“ Ztišil hlas. „Jsem do tebe blázen, Judith. Zůstaneme na tom večírku jen tak dlouho, jak budeme muset, a pak zmizíme a dopřejeme si tichou večeři jen spolu.“

„Výborně. Tak nashle, Stephene. Miluju tě.“

Judith pokládala sluchátko a na rtech jí pohrával úsměv. Přede dvěma měsíci ji na večírku posadili vedle sira Stephena Halletta. „Dozajista nejlepší partie v Anglii,“ špitala jí hostitelka, Fiona Collinsová. „Vypadá ohromně. Šarmantní. Bystrý. Ministr vnitra. Je veřejným tajemstvím, že bude příštím ministerským předsedou. A co je nejlepší, milá Judith, je žádoucí.“

„Před lety jsem sira Stephena Halletta několikrát potkala ve Washingtonu,“ řekla Judith. „Moc se mně i Kennethovi líbil. Ale já jsem přijela do Anglie proto, abych tady napsala knihu, a ne abych lovila mužského, ať je šarmantní, nebo ne.“

„Nemluv nesmysly,“ odsekla Fiona. „Už je to deset let, co jsi ovdověla. To je tak akorát. Udělala sis jméno jako významná spisovatelka. Drahoušku, je velmi příjemné mít v domě muže, zvlášť když ten dům bude mít adresu Downing Street 10. Cítím v kostech, že k sobě budete se Stephenem náramně pasovat. Jsi pěkná ženská, Judith, ale neustále kolem sebe vysíláš do éteru jasné signály ve smyslu ,drž se zpátky, nemám zájem‘. Dneska večer to, prosím tě, nedělej.“

Tak žádné signály nevysílala. A toho večera ji Stephen doprovodil domů a zastavil se u ní na skleničku na noc. Povídali si skoro do rána. Když odcházel, políbil ji zlehka na rty. „Nevzpomínám si, že bych v životě strávil příjemnější večer,“ zašeptal.

Chytit taxík nebylo tak jednoduché, jak si Judith myslela. Musela čekat mrazivých deset minut, než jel konečně okolo. Jak tam stála na obrubníku, snažila se vyvarovat pohledu do vozovky. Zastavila se přesně na tomtéž místě, kde z okna viděla upadnout batole. Anebo to byla jenom vidina?

Fiona žila v paláci Regency ve čtvrti Belgravia. Byla členkou parlamentu a ráda poslouchala, když ji někdo vychvaloval a stavěl do protikladu k zatrpklé lady Astorové. Její manžel Desmond, hlava nakladatelského koncernu s celosvětovou působností, byl jedním z nejmocnějších mužů v Anglii.

Judith odložila v šatně plášť a poté vklouzla na přilehlou dámskou toaletu. Nervózně si přetřela rty rtěnkou a upravila pár pramenů vlasů, které jí vítr rozhodil kolem tváře. Měla pořád ještě přirozeně tmavě hnědé vlasy; stříbrné nitky, které se v nich tu a tam objevily, si zatím nebarvila. Novinář, který s ní jednou dělal rozhovor, popsal její oči jako safírově modré a její porcelánovou pleť jako trvalou připomínku toho, že je skutečně rodem a původem Angličanka.

Byl čas přejít do obrazárny, kde ji Fiona bude tahat od jedné skupinky hostí ke druhé. Fiona ji vždy představovala způsobem obchodníka vychvalujícího své zboží. „Moje předrahá přítelkyně Judith Chaseová. Jedna z nejvýše hodnocených amerických spisovatelek. Pulitzerova cena. Americká knižní cena. Já prostě nechápu, proč se tohle nádherné stvoření zaměřilo na revoluce, když jí můžu dodat tolik pikantních klepů. Ovšem její knihy o francouzské i americké revoluci jsou prostě kouzelné a dají se číst jako romány. Teď pracuje na knížce o naší občanské válce, o Karlu Prvním a Cromwellovi. Je do toho absolutně zabraná. Skoro se bojím, že vyhrabe nějaká odporná tajemství, která někteří z nás až doteď o svých předcích netušili.“

Fiona nepřestane mlít svoje komentáře až do chvíle, kdy si bude jista, že všichni přítomní vědí, co je Judith zač, a potom, až přijde Stephen, bude běhat od jednoho ke druhému a šeptat, že ministr vnitra a Judith se jednou setkali na večírku zrovna tady, v tomto domě, a teď… a otočí výmluvně oči v sloup, aniž by musela zbytek dopovědět.

Ve vchodu do obrazárny se Judith na okamžik zastavila, aby okoukla, jak to vypadá uvnitř. Padesát či šedesát lidí, odhadla rychle, alespoň půlka z nich známé tváře: vysocí vládní úředníci, její anglický nakladatel, Fionini otitulovaní přátelé, známý dramatik… Hlavou jí proletěla prchavá myšlenka, že byť do této místnosti chodí docela často, vždycky ji ohromí vybraná jednoduchost drahých potahových látek na starožitných pohovkách, obrazy, které by dělaly čest leckteré galerii, i nevtíravé kouzlo úzkých závěsů rámujících francouzská okna vedoucí na zahradu.

„Paní Chaseová, že ano?“

„Ano.“ Judith přijala od číšníka sklenku šampaňského a současně se neosobně usmála na Harleye Hutchinsona, sloupkaře a televizního moderátora, jinak nejpřednějšího sběratele drbů v Anglii. Nedávno překročil čtyřicítku, byl vysoký a štíhlý, měl pátravé oříškově hnědé oči a zplihlé hnědé vlasy, které mu věčně padaly do čela.

„Smím vám říci, že dnes večer vypadáte kouzelně?“

„Děkuji.“ Judith se letmo usmála a chystala se pokračovat v chůzi.

„Vždycky mě potěší, když vidím, že krásná žena byla navíc obdařena vytříbeným vkusem. To je kombinace, která se u našich společenských špiček nevidí příliš často. A jak se vám daří s novou knihou? Myslíte, že psát o naší drobné cromwelliánské šavlovačce je stejně zajímavé jako psát o francouzských sedlácích nebo amerických kolonistech?“

„Och, řekla bych, že vaše malá šavlovačka s nimi stojí na stejné úrovni.“ Judith cítila, že z ní pomalu opadá úzkost, která se jí zmocnila po halucinaci s batoletem. Jemný sarkasmus, který Hutchinson při rozhovoru používal jako zbraň, ji přiměl obnovit duševní rovnováhu.

„Povězte mi, paní Chaseová, necháváte si všechno ze své knížky pro sebe, dokud není úplně hotová, anebo si o ní během psaní s někým povídáte? Kolik toho například o vaší nové knize ví sir Stephen?“

Judith usoudila, že je nejvyšší čas přestat si ho všímat. „Ještě jsem si nestačila promluvit s Fionou. Promiňte.“ Nečekala, jak na to bude Hutchinson reagovat a vykročila napříč místností. Fiona stála zády k ní. Když ji Judith pozdravila, Fiona se otočila, chvatně ji políbila na líčko a zamumlala: „Okamžíček, drahá. Konečně jsem zahnala doktora Patela do kouta a chci slyšet, co bude povídat.“

Doktor Reza Patel, světově proslulý psychiatr a neurobiolog. Judith si ho pozorně prohlížela. Věkem kolem padesátky, pod hustým obočím mu blýskaly výrazné černé oči. Když hovořil, čelo se mu každou chvilku zkrabatilo vráskami. Pěkně tvarovaná hlava s černými vlasy, lemujícími snědou tvář s vyrovnanými rysy. Dobře ušitý šedý oblek s tenkým proužkem. Spolu s Fionou ho obklopoval hlouček čtyř nebo pěti lidí. Poslouchali ho a výrazy v jejich tvářích vyjadřovaly celou škálu pocitů, od skepticismu po úctu. Judith věděla, že Patel dokáže zavést pacienty v hypnóze zpět po časové lince až do raného dětství a pak je přimět, aby naprosto přesně popsali své tehdejší traumatické zážitky, což se považuje za největší průlom do praktických psychoanalytických metod za poslední generaci. Také věděla o jeho nové teorii pojmenované „syndrom Anastasia“, kterou šokoval a současně alarmoval celý vědecký svět.

„Neočekávám, že budu v nejbližším čase schopen svou teorii zcela prokázat,“ říkal Patel. „Ale koneckonců před deseti lety se mi mnozí posmívali, protože jsem věřil, že kombinace medicíny a hypnózy dokáže uvolnit bloky, které si mysl vytváří na svou sebeobranu. Dnes se tato teorie všeobecně přijímá a běžně se v praxi využívá. Proč bychom měli lidi nutit, aby podstupovali roky trvající psychoanalýzu ke zjištění příčin jejich problémů, když je lze odhalit během několika krátkých návštěv?“

„Ale syndrom Anastasia, to je jistě něco docela jiného, že?“ ptala se Fiona neústupně.

„Jiného, i když výrazně podobného.“ Patel se rozmáchl rukama. „Podívejte se na lidi v této místnosti. Inteligentní. Dobře informovaní. Schopné vůdčí osobnosti. Typická anglická smetánka. Kdokoli z nich by mohl být vhodným prostředníkem k tomu, aby se nám vrátili velcí duchové minulých staletí. Uvažte, oč lepší by mohl být svět, kdybychom mohli dnes využívat rady řekněme takového Sokrata. Podívejte, například tamhle sir Stephen Hallett. Pokud vím, bude to vynikající předseda vlády. Nebylo by ale příjemné vědět, že mu svými radami přispívají Disraeli nebo Gladstone? Že jsou doslova součástí jeho osobnosti?“

Stephen! Judith se rychle otočila a bylo jí dopřáno sledovat, jak se mu Fiona vyřítila v ústrety. Uvědomila si, že ji pozoruje Hutchinson, a tak záměrně zůstala stát s doktorem Patelem, přestože se od něho všichni ostatní odpoutali. „Doktore, jestli jsem vaši teorii správně pochopila, tak ta žena, Anna Andersonová, která tvrdí, že je vlastně Anastasia, se léčila kvůli nervovému zhroucení. Vy jste jí v průběhu seance, když se nacházela v hypnóze, podal nějakou drogu, a věříte tomu, že se pak náhodně vrátila časem právě do toho místa a chvíle, kdy v Rusku kdesi ve sklepení vraždili velkokněžnu Anastasii se zbytkem carské rodiny.“

Patel přikývl. „Přesně tak zní moje teorie. Když duše velkokněžny opouštěla její tělo, namísto aby přešla do onoho světa, vstoupila do těla Anny Andersonové. Jejich identity se začaly směšovat. Přesněji řečeno Anna Andersonová se stala žijícím vtělením Anastasie, s jejími vzpomínkami, emocemi i její inteligencí.“

„A jak na to reagovala osobnost Anny Andersonové?“ zeptala se Judith.

„Zdá se, že mezi nimi k žádnému konfliktu nedošlo. Byla to velmi inteligentní žena, ale vědomě ustoupila své nové osobnosti přeživší dědičky ruského trůnu.“

„Ale proč Anastasia? Proč ne její matka carevna nebo některá z jejích sester?“

Patel pozvedl obočí. „Velmi bystrá otázka, paní Chaseová. Právě jste se dotkla úhelného problému syndromu Anastasia. Z historie víme, že Anastasia měla ze všech žen její rodiny daleko nejpevnější vůli. Ostatní snad přijaly svou smrt rezignovaně a přešly do další existence. Ona odejít nechtěla, bojovala o to, aby zůstala zde, v této časové rovině, a využila náhodné přítomnosti Anny Andersonové, aby se přimkla k jejímu životu.“

„Z toho ale plyne, že teoreticky můžete přivést zpět jenom ty lidi, kteří zemřeli proti své vůli, kteří zoufale prahli po životě.“

„Přesně. Proto jsem se zmiňoval o Sokratovi, kterého donutili vypít bolehlav, na rozdíl od Aristotela, který zemřel z přirozených příčin. Proto jsem nemluvil tak docela vážně, když jsem uváděl, že by sir Stephen mohl být vhodným prostředníkem k absorbování esence Disraeliho. Disraeli zemřel pokojně, ale jednoho dne bych mohl přijít na způsob, jak vyvolat i ty, kteří zemřeli přirozenou cestou a jejichž morálního potenciálu by bylo znovu zapotřebí. Teď ovšem přímo k vám směřuje sir Stephen.“ Patel se usmál. „Dovolím si říci, že nadšeně obdivuji vaše knihy. Nechat se poučovat od vás je příjemné.“

„Děkuji.“ Nedokázala odolat, aby se ho ještě chvatně nezeptala: „Doktore Patele, vy dokážete lidem pomoci, aby si oživili vzpomínky z velice časného dětství, že?“

„Ano.“ Ze změny jeho výrazu bylo zřejmé, že zpozorněl. „To není náhodná otázka.“

„Ne. Není.“

Patel sáhl do kapsy a podal jí svou vizitku. „Kdybyste se mnou chtěla třeba konzultovat, zavolejte mi kdykoli, prosím.“

Judith ucítila na paži něčí ruku, vzhlédla a dívala se do Stephenovy tváře. Snažila se mluvit pokud možno lhostejně. „To jsem ráda, že tě vidím, Stephene. Znáš se s doktorem Patelem?“

Stephen úsečně Patelovi pokývl, zavěsil její paži do své a zamířil přímo do nejvzdálenějšího kouta místnosti. „Drahoušku,“ mumlal, „proč proboha maříš čas s tímhle šarlatánem?“

„On není…“ Judith se zarazila. Ze všech lidí byl Stephen Hallett tím posledním, od koho by mohla čekat podporu teorií doktora Patela. V novinách už se objevila Patelova myšlenka, že Stephen by byl příhodným kandidátem na sloučení s duší Disraeliho. Usmála se na něho, nedbajíc na to, že se na ně v té chvíli dívají téměř všichni přítomní.

Zvedl se rozruch, protože hostitelka vítala ve vchodu ministerskou předsedkyni. „Obyčejně na tyhle večírky chodím málo, ale kvůli tobě, má drahá…“ říkala právě Fioně.

Stephen objal jednou rukou Judith. „Je už načase, aby ses seznámila s naší premiérkou, miláčku.“

Na večeři odjeli do hotelu Brown. Dali si salát a platýse Véronique a Stephen se rozpovídal. „Dnešek byl snad nejhorší z celého týdne, Judith. Ksakru, ministerská předsedkyně musí s tím rozmýšlením už co nejdřív skoncovat. V zemi panuje taková nálada, že je nutné vyhlásit volby. Potřebujeme získat mandát a ona to dobře ví. Labouristé jsou si toho vědomi taky a my jsme zatím v matové pozici. A přece ji chápu. Jestliže je pravda, že se skutečně nechce ucházet o znovuzvolení, pak vidím celý problém právě v tom. Až nadejde můj čas, taky pro mě bude velice obtížné odejít z veřejného života.“

Judith se v salátu jen tak povrtávala. „V politické práci vidíš smysl celého svého života, že, Stephene?“

„Po všechny ty roky, kdy byla Jane nemocná, to byla moje spása. Práce mi vyplňovala čas i myšlenky a odčerpávala energii. Ani bych nedokázal spočítat, kolik žen mi představili za ty tři roky od její smrti. S několika jsem si někam vyšel a potom jsem si uvědomil, že mi všechny jejich tváře a jména splývají dohromady. Prozradím ti jeden zaručený způsob, jak otestovat ženu. Stačí si jen všimnout, jestli ji otráví, když pro vás dva něco naplánuje a ty se z nějaké nevyhnutelné příčiny opozdíš. A pak, té studené listopadové noci, jsem u Fiony potkal tebe a můj život se změnil. Když se mi teď nahrne problémů až nad hlavu, jakýsi tichý hlas mi zašeptá: ,Za pár hodin uvidíš Judith.‘“

Natáhl ruku přes stůl a dotkl se její. „Teď se tě na něco zeptám. Vybudovala sis velmi úspěšnou kariéru. Povídala jsi mi, jak někdy pracuješ přes noc nebo prožíváš celé dny v napětí, když tě tlačí konečný termín. Respektoval bych tvou práci stejně tak, jako ty respektuješ mou, ale přicházely by i chvíle, a zřejmě dost často, kdy bych potřeboval, abys šla se mnou na nějakou akci anebo mě doprovázela na zahraničních cestách. Byla by to pro tebe veliká zátěž, Judith?“

Judith upřeně zírala do své skleničky. Za těch deset roků od Kennethovy smrti se jí podařilo znovu si zařídit život. V době, kdy její muž, novinář akreditovaný u Bílého domu pro televizní společnost Potomac Cable Network, zahynul při havárii letadla, pracovala jako novinářka v listu Washington Post. Z manželovy pojistky dostala dost peněz na to, aby mohla ze zaměstnání odejít a začít pracovat na projektu, který ji lákal od doby, kdy si přečetla první knihu Barbary Tuchmanové. Rozhodla se stát seriózní spisovatelkou a orientovat se na historii.

Tisíce hodin obtížných průzkumů, nekonečné noci u psacího stroje, přepisování a dopisování, to všechno přineslo zasloužené ovoce. Za svou první knihu Svět vzhůru nohama, pojednávající o americké revoluci, získala Pulitzerovu cenu a stala se známou autorkou. Druhá knížka, kterou vydala dva roky nato pod názvem Temnota ve Versailles, o Velké francouzské revoluci, byla stejně úspěšná a přinesla jí Americkou knižní cenu. Kritici ji oslavovali jako „okouzlující vypravěčku, která píše stejně erudovaně jako děkan z Oxfordu“.

Judith se podívala Stephenovi do očí. Měkké světlo ze zastíněných nástěnných lamp a ze svíčky ve skleněném svícnu na stole poněkud tlumilo přísné linie jeho aristokratické tváře a zdůrazňovalo hluboký šedomodrý odstín očí. „Vnímám to stejně jako ty, miluji svou práci a ponořila jsem se do ní, abych unikla před tím, že jsem od Kennethovy smrti nepoznala žádný soukromý život v pravém smyslu toho slova. Byly doby, kdy jsem musela stíhat konečné termíny, a přitom jsem ještě dokázala žonglovat se všemi závazky, které pramenily z toho, že jsem byla vdaná za dopisovatele z Bílého domu. Myslím, že odměna za to, že jsem něčí ženou a že jsem spisovatelkou, je v obojím případě krásná.“

Stephen se usmál a stiskl jí ruku. „Vidíš, dokonce i stejně uvažujeme, že?“

Judith svou ruku vyprostila. „Stephene, musíš uvážit ještě jednu věc. Je ti čtyřiapadesát a jsi ještě dost mladý na to, aby ses oženil s ženou, která by ti mohla dát dítě. Já jsem pořád doufala, že budu mít rodinu, ale prostě se to nestalo. V šestačtyřiceti se to už nestane určitě.“

„Můj synovec je báječný mladý muž a vždycky miloval naše sídlo Edge Barton. Budu jen rád, když zdědí zámek i titul, až přijde čas. V tomto věku už prostě moje energie na otcovské povinnosti nestačí.“

* * *

Stephen ji doprovodil domů a zůstal na sklenku brandy. Slavnostně si navzájem připili na to, že ani jeden z nich nemá zájem, aby se v jejich soukromém životě vrtala veřejnost. Judith při psaní knihy nemůže potřebovat, aby ji otravovali sloupkaři shánějící klepy. Až přijdou volby, bude Stephen chtít s novináři mluvit o veřejných záležitostech, a ne o svých námluvách. „I když tě samozřejmě mají všichni rádi,“ poznamenal. „Krásná, talentovaná, a navíc britský válečný sirotek. Dovedeš si představit, jakou žeň sklidí novináři toho dne, kdy si nás dva dají dohromady?“

Náhle se jí znovu živě vybavila nehoda, kterou pozorovala odpoledne z okna. Dítě, které naříkalo: „Mami, mami!“ Minulý týden, když v Kensington Gardens procházela kolem sochy Petera Pana, projel jí známý pocit, že na tomto místě už kdysi dávno byla. Před desíti dny skoro omdlela na nádraží Waterloo, když si byla jistá, že slyší zvuk exploze a že kolem ní dopadají trosky…

„Stephene,“ řekla, „existuje jedna věc, která se pro mě stává čím dál důležitější. Já vím, že se ke mně nikdo nepřihlásil, když mě našli v Salisbury, ale byla jsem tehdy pěkně oblečená, očividně o mě někdo dobře pečoval. Existuje nějaký způsob, jak bych mohla vypátrat svou původní rodinu? Pomůžeš mi?“

Cítila, jak Stephenovi ztuhly svaly na ruce. „Dobrý Bože, na to vůbec nemysli, Judith! Vyprávěla jsi mi přece, jaké úsilí už se věnovalo tomu, aby se našli tvoji příbuzní, a ani jediná stopa nikam nevedla. Tvoji nejbližší asi zahynuli při náletech. A i kdyby to bylo možné, nemohlo by se stát nic horšího, než kdyby teď vyšlo na světlo, že máš nějakého pochybného bratrance, ze kterého se vyklube obchodník s drogami nebo terorista. Prosím tě, jestli ti na mně záleží, tak o tom vůbec neuvažuj, alespoň po tu dobu, dokud působím v politickém životě. Potom ti pomůžu, slibuji.“

„Na Caesarovu ženu nesmí padnout ani stín hanby, že?“

Přitáhl ji k sobě. Položila tvář na jemnou vlněnou látku jeho saka, cítila sílu v pažích, kterými ji objímal. Jeho polibek, hluboký a žádostivý, v ní rozehrál všechny nervy a vyburcoval v ní pocity a touhy, které po tom, co přišla o Kennetha, rezolutně odsunula stranou. Ale přesto si říkala, že nemůže pátrání po své pravé rodině odkládat donekonečna.

Byla to ona, kdo přerušil jejich objetí. „Neříkal jsi, že máš brzy ráno schůzi?“ připomněla mu. „A já bych se mohla pokusit dnes večer dopsat další kapitolu.“

Stephen ji políbil na tvář. „Trefila jsi mě mou vlastní petardou, děkuji pěkně. Ale máš pravdu, alespoň co se nejbližší budoucnosti týče.“

Judith se dívala z okna, jak Stephenův řidič otvírá svému šéfovi dvířka rollsu. Volby musí přijít děj se co děj. Třeba to ani nebude dlouho trvat a ona sama se bude vozit v tomhle autě jako manželka ministerského předsedy Velké Británie. Sir Stephen a lady Hallettová…

Miluje ho. Proč tedy ta úzkost? Netrpělivě odešla do ložnice, převlékla se do noční košile a teplého vlněného županu a vrátila se ke stolu. Pár minut nato už hluboce soustředěná psala další kapitolu své knihy o občanské válce v Anglii. Zatím dokončila kapitoly o příčinách konfliktu – o zničujících daních, o rozehnání parlamentu, tvrdém vynucování údajně Bohem daných královských privilegií, o popravě Karla I., vládě Olivera Cromwella a znovunastolení monarchie. Teď se chystala psát o osudu královrahů, lidí, kteří naplánovali, podepsali a vyhlásili rozsudek smrti nad Karlem I. a o kterých se vědělo, že zkrátili na právech jeho syna Karla II.

Nazítří ráno se vydala do archivu Public Records Office na Chancery Lane. Harold Wilcox, zástupce hlavního archiváře, pro ni ochotně vyhledával věkovité dokumenty, na kterých zdánlivě ulpíval prach mnoha staletí.

Wilcox patřil k nadšeným obdivovatelům Karla II. „Sotva šestnáctiletý mládenec, a už musel poprvé uprchnout ze země, aby unikl hrozivému osudu, který potkal jeho otce. Byl to chytrý chlapík. Proklouzl liniemi parlamentních vojsk u Trura a přeplavil se na Jersey a do Francie. Vrátil se, aby se postavil do čela royalistů, pak znovu uprchl a zdržoval se ve Francii a v Holandsku, dokud Angličané nepřišli k rozumu a sami ho neprosili, aby se vrátil.“

„Bydlel poblíž Bredy. Byla jsem se tam podívat,“ poznamenala Judith.

„Zajímavé místo, že ano? A když se tak rozhlédnete po městě, najdete ve tvářích některých tamních obyvatel stopy stuartovských rysů. Karel Druhý měl moc rád ženy. V Bredě podepsal známou deklaraci, ve které slíbil amnestii těm, kteří zabili jeho otce.“

„Svůj slib nedodržel. Ve své podstatě nebyla ta deklarace nic víc než obratná lež.“

„Napsal jen tolik, že rozestře své milosrdenství tam, kde je chtěno a zaslouženo. Ale ani on, ani jeho rádcové tím nemínili, že si tohle milosrdenství zaslouží každý. Pro královraždu bylo souzeno dvacet devět mužů – za to, že zařídili zabití krále. Ostatní se přihlásili sami a skončili ve vězení. Ty z nich, které shledali vinnými, pověsili, pak je ze šibenice ještě zaživa sňali a rozčtvrtili.“

Judith přikývla. „Ano. Ale nikdy se nepodařilo jasně vysvětlit, proč se král postaral o to, aby byla sťata i žena, lady Margaret Carewová, manželka jednoho z královrahů. Jaký zločin spáchala ona?“

Harold Wilcox se zamračil. „Kolem historických událostí vzniknou vždycky nějaké divné řeči. Já se o klepy nestarám.“

Syrový zimní chlad posledních několika dní ustoupil jasnému slunci a téměř hojivému vánku. Když Judith vyšla z archivu Records Office, prošla se asi míli pěšky do Cecil Court a zbytek dopoledne strávila tam, probírajíc se zbožím v antikvariátech, roztroušených po okolí. Všude se hemžilo plno turistů a napadlo ji, že turistická sezóna teď trvá zřejmě po celý rok. Pak si uvědomila, že v očích Britů patří i ona k turistům.

Rozhodla se, že zaskočí na rychlý oběd do některé z malých čajoven poblíž Covent Garden. Nakoupila si tolik knih, že jich měla plné ruce. Pustila se napříč tržištěm, ale po pár krocích se zastavila, aby se podívala na skupinku kejklířů a tanečníků v dřevácích.

A vtom se to stalo. Vzduch prořízlo táhlé, pronikavé ječní sirén, ohlašující nálet. Ze slunce vylétly bomby a padaly přímo na ni; budova za kejklíři a tanečníky se rozpadla v chaotickou masu rozbitých cihel a ohně. Zůstala na to v šoku zírat. Obličej jí sežehl horký dým, který jí nedovolil dýchat. Ruce jí bezvládně klesly a knihy spadly na zem.

Zoufale tápala kolem sebe, aby našla něčí ruku. „Mami,“ šeptala. „Mami, já tě nemůžu najít.“ Do hrdla se jí draly vzlyky, přestože zvuk sirén už zanikl, opět se objevilo slunce a kouř se rozplynul. Když se jí podařilo znovu zaostřit zrak, zjistila, že se drží za rukáv ošuntěle oblečené ženy, která drží v rukou podnos s umělými květinami. „Jste v pořádku, zlato?“ ptala se jí žena. „Přece tady neomdlíte, že ne?“

„Ne. Ne. Jsem v pořádku.“ Nějak se jí podařilo sebrat knihy a dojít do čajovny. Aniž by vnímala menu, které jí nabídla servírka, poručila si čaj a toast. Když jí čaj přinesli, ještě se jí tak silně třásly ruce, že v nich sotva udržela šálek.

Při placení vydolovala z peněženky vizitku, kterou dostala od doktora Patela na večírku u Fiony. V Covent Garden si všimla telefonní budky. Zavolá mu hned odtud.

Jenom ať je v ordinaci, modlila se při vytáčení čísla.

Sekretářka ji nechtěla spojit. „Doktor Patel zrovna skončil s posledním pacientem. Dnes odpoledne nemá ordinační hodiny. Mohu vás objednat na příští týden.“

„Jenom mu řekněte moje jméno. Povězte mu, že je to naléhavé.“ Judith zavřela oči. Kvílení sirén při náletu. Začíná to nanovo.

A vtom uslyšela hlas doktora Patela. „Moji adresu máte, paní Chaseová. Přijeďte hned ke mně.“

Než dojela do ordinace na Welbeck Street, dokázala částečně obnovit obvyklé sebeovládání. Očekávala ji hubená čtyřicátnice v bílém laboratorním plášti a se světlými vlasy staženými do přísného uzlu. „Já jsem Rebeka Wadleyová,“ představila se, „asistentka doktora Patela. Doktor vás už očekává.“

Konec ukázky