Vzor citace: COGAN, R. Zákon o krajích. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 392 s.

Právní stav publikace je k 1. 5. 2015.

© JUDr. Ing. Rudolf Cogan, Ph.D., 2015

ISBN 978-80-7478-793-5 (brož.)

ISBN 978-80-7478-794-2 (e-pub)

Vytvoření elektronické verzie Dibuk, s. r. o., 2015

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK[1][2]

daňový řád zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

Charta místní Evropská charta místní samosprávy, vyhlášená sdělením

samosprávy Ministerstva zahraničních věcí č. 181/1999 Sb., o přijetí Evropské charty místní samosprávy

kontrolní řád zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

krajské zřízení zákon č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení)

krizový zákon zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

Listina usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

nařízení nařízení vlády č. 37/2003 Sb., o odměnách za výkon funkce

o odměnách členům zastupitelstev

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obecní zřízení zákon č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení)

prav. úz. rozp. zákon č. 250/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech územních rozpočtů

s. ř. s.  zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

spr. řád zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

stavební zákon zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

tr. řád zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákoník zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Ústava ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky a o změně některých zákonů

vol. zast. krajů zákon č. 130/2000 Sb., o volbách do zastupitelstev krajů a o změně některých zákonů

z. o. k.  zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zák. o finanční zákon č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole ve veřejné správě

kontrole a o změně některých zákonů (zákon o finanční kontrole)

zák. o hl. m. Praze zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze

zák. o ochraně zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně

os. údajů některých zákonů

zák. o přestupcích zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zák. o přezkou- zákon č. 420/2004 Sb., o přezkoumávání hospodaření územních

mávání samosprávných celků a dobrovolných svazků obcí

hospodaření

zák. o střetu zákon č. 159/2006 Sb., o střetu zájmů

zájmů

zák. o svobodném zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

přístupu

k informacím

zák. o úřednících zákon č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných

samosprávy celků a o změně některých zákonů

zák. o veř. zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

zakázkách

zák. o základních zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech

registrech

zák. práce zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

[1] Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– ústavní zákony,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy,

– mezinárodní smlouvy,

– předpisy práva Evropské unie.

[2] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI

smlouva o založení Evropského společenství (Úř. věst. C 321E, 29. 12. 2006, s. 327–329)

Evropská charta místní samosprávy, vyhlášená sdělením Ministerstva zahraničních věcí č. 181/1999 Sb., o přijetí Evropské charty místní samosprávy

směrnice Rady 94/80/ES ze dne 19. prosince, kterou se stanoví pravidla pro výkon práva volit a práva být volen v obecních volbách pro občany Unie s bydlištěm v členském státě, jehož nejsou státními příslušníky

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1082/2006 ze dne 5. července 2006 o evropském seskupení pro územní spolupráci (ESÚS)

ústavní zákon č. 150/1948 Sb., Ústava Československé republiky

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

ústavní zákon č. 347/1997 Sb., o vytvoření vyšších územních samosprávných celků a o změně ústavního zákona České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

ústavní zákon č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

císařský patent č. 170/1849 ř. z., prozatímní zákon obecní

zákon č. 18/1862 ř. z., jímžto se vyměřují základní pravidla, dle nichž se mají uspořádati záležitosti obecní

zákon č. 7/1864 z. z., jímž to se vydává zřízení obecní a řád volení v obcích

zákon č. 126/1920 Sb., o organisaci politické správy

zákon č. 280/1948 Sb., o krajském zřízení

zákon č. 191/1950 Sb., směnečný a šekový

zákon č. 36/1960 Sb., o územním členění státu

zákon č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících

zákon České národní rady č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky

zákon České národní rady č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči

zákon č. 85/1990 Sb., o právu petičním

zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon č. 526/1990 Sb., o cenách

zákon České národní rady č. 565/1990 Sb., o místních poplatcích

zákon č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a v politických hnutích

zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

zákon České národní rady č. 483/1991 Sb., o České televizi

zákon č. 563/1991 Sb., o účetnictví

zákon České národní rady č. 570/1991 Sb., o živnostenských úřadech

zákon České národní rady č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zákon č. 143/1992 Sb., o platu a odměně za pracovní pohotovost v rozpočtových a v některých dalších organizacích a orgánech

zákon České národní rady č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků

zákon České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zákon České národní rady č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení

a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti

zákon České národní rady č. 592/1992 Sb., o pojistném na veřejné zdravotní pojištění

zákon České národní rady č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky

zákon č. 166/1993 Sb., o Nejvyšším kontrolním úřadu

zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

zákon č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě

zákon č. 266/1994 Sb., o dráhách

zákon č. 90/1995 Sb., o jednacím řádu Poslanecké sněmovny

zákon č. 247/1995 Sb., o volbách do Parlamentu České republiky a o změně a doplnění některých dalších zákonů

zákon č. 248/1995 Sb., o obecně prospěšných společnostech a o změně a doplnění některých zákonů

zákon č. 85/1996 Sb., o advokacii

zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů

zákon č. 151/1997 Sb., o oceňování majetku a o změně některých zákonů (zákon o oceňování majetku)

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí

zákon č. 148/1998 Sb., o ochraně utajovaných skutečností a o změně některých zákonů

zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

zákon č. 219/1999 Sb., o ozbrojených silách České republiky

zákon č. 221/1999 Sb., o vojácích z povolání

zákon č. 222/1999 Sb., o zajišťování obrany České republiky

zákon č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv

zákon č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky a o změně některých zákonů

zákon č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv

zákon č. 46/2000 Sb., o právech a povinnostech při vydávání periodického tisku a o změně některých dalších zákonů (tiskový zákon)

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zákon č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení)

zákon č. 130/2000 Sb., o volbách do zastupitelstev krajů a o změně některých zákonů

zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze

zákon č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel)

zákon č. 218/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů (rozpočtová pravidla)

zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích

zákon č. 227/2000 Sb., o elektronickém podpisu a o změně některých dalších zákonů (zákon o elektronickém podpisu)

zákon č. 239/2000 Sb., o integrovaném záchranném systému a o změně některých zákonů

zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

zákon č. 241/2000 Sb., o hospodářských opatřeních pro krizové stavy a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 243/2000 Sb., o rozpočtovém určení výnosů některých daní územním samosprávným celkům a některým státním fondům (zákon o rozpočtovém určení daní)

zákon č. 248/2000 Sb., o podpoře regionálního rozvoje

zákon č. 250/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech územních rozpočtů

zákon č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy a o změně některých dalších zákonů

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

zákon č. 185/2001 Sb., o odpadech a o změně některých dalších zákonů

zákon č. 254/2001 Sb., o vodách a o změně některých zákonů (vodní zákon)

zákon č. 257/2001 Sb., o knihovnách a podmínkách provozování veřejných knihovnických a informačních služeb (knihovní zákon)

zákon č. 273/2001 Sb., o právech příslušníků národnostních menšin a o změně některých zákonů

zákon č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole ve veřejné správě a o změně některých zákonů (zákon o finanční kontrole)

zákon č. 352/2001 Sb., o užívání státních symbolů České republiky a o změně některých zákonů

zákon č. 449/2001 Sb., o myslivosti

zákon č. 491/2001 Sb., o volbách do zastupitelstev obcí a o změně některých zákonů

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích) a o změně některých zákonů

zákon č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků

zákon č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

zákon č. 99/2004 Sb., o rybníkářství, výkonu rybářského práva, rybářské stráži, ochraně mořských rybolovných zdrojů a o změně některých zákonů (zákon o rybářství)

zákon č. 190/2004 Sb., o dluhopisech

zákon č. 215/2004 Sb., o úpravě některých vztahů v oblasti veřejné podpory a o změně zákona o podpoře výzkumu a vývoje

zákon č. 387/2004 Sb., o změnách hranic krajů a o změně zákona č. 243/2000 Sb., o rozpočtovém určení výnosů některých daní územním samosprávným celkům a některým státním fondům (zákon o rozpočtovém určení daní), ve znění pozdějších předpisů, a zákona č. 314/2002 Sb., o stanovení obcí s pověřeným obecním úřadem a stanovení obcí s rozšířenou působností, a zákona č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 420/2004 Sb., o přezkoumávání hospodaření územních samosprávných celků a dobrovolných svazků obcí

zákon č. 499/2004 Sb., o archivnictví a spisové službě a o změně některých zákonů

zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

zákon č. 627/2004 Sb., o evropské společnosti

zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zákon č. 341/2005 Sb., o veřejných výzkumných institucích

zákon č. 379/2005 Sb., o opatřeních k ochraně před škodami působenými tabákovými výrobky, alkoholem a jinými návykovými látkami a o změně souvisejících zákonů

zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

zákon č. 159/2006 Sb., o střetu zájmů

zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

zákon č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění

zákon č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců

zákon č. 312/2006 Sb., o insolvenčních správcích

zákon č. 93/2009 Sb., o auditorech a o změně některých zákonů (zákon o auditorech)

zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech

zákon č. 154/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 248/2000 Sb., o podpoře regionálního rozvoje, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 218/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů (rozpočtová pravidla), ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 118/2010 Sb., o krajském referendu a o změně některých zákonů

zákon č. 424/2010 Sb., kterým se mění zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech, ve znění zákona č. 100/2010 Sb., a další související zákony

zákon č. 350/2011 Sb., o chemických látkách a chemických směsích a o změně některých zákonů (chemický zákon)

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

zákon č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky a o změně některých zákonů (zákon o státním občanství České republiky)

zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

zákon č. 234/2014 Sb., o státní službě

nařízení vlády č. 462/2000 Sb., k provedení § 27 odst. 8 a § 28 odst. 5 zákona č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

nařízení vlády č. 37/2003 Sb., o odměnách za výkon funkce členům zastupitelstev

nařízení vlády č. 564/2006 Sb., o platových poměrech zaměstnanců ve veřejných službách a správě

nařízení vlády č. 223/2010 Sb., o katalogu prací vojáků z povolání

vyhláška Ministerstva vnitra č. 152/2000 Sb., o provedení některých ustanovení zákona č. 130/2000 Sb., o volbách do zastupitelstev krajů a o změně některých zákonů

vyhláška Ministerstva financí č. 62/2001 Sb., o hospodaření organizačních složek státu a státních organizací s majetkem státu

vyhláška Ministerstva vnitra č. 328/2001 Sb., o některých podrobnostech zabezpečení integrovaného záchranného systému

vyhláška Ministerstva financí č. 338/2007 Sb., o stanovení výše základních sazeb zahraničního stravného pro rok 2008

vyhláška Ministerstva vnitra č. 259/2012 Sb., o podrobnostech výkonu spisové služby

vyhláška č. 328/2014 Sb., o změně sazby základní náhrady za používání silničních motorových vozidel a stravného a o stanovení průměrné ceny pohonných hmot pro účely poskytování cestovních náhrad

PŘEDMLUVA

Tento komentář je vyjádřením k textu zákona ve značné míře subjektivním a také širším, autor pojednává o krajích a samosprávě vůbec.

Autor ve většině situací zákon vykládá ve prospěch samostatného rozhodování samosprávy. Autor tedy nekomentuje úplně nezávisle, nezaujatě – naopak jako bývalý starosta města Nová Paka a člen zastupitelstva kraje vždy upřednostňuje nezávislé, odpovědné rozhodování samosprávných orgánů, tedy jejich odpovědnost voličům, a tím i rozhodný podíl občanů na správě věcí regionálního i místního významu.

Komentář je tedy pohledem praktika, nicméně poučeného – právníka, advokáta; tak se také dostává širšího pojednání u ustanovení, která umožňují různý výklad. Autor se pokouší místy i o vědecký přístup, porovnává mezi zákony, poznatky nauky, judikaturou; kritizuje nedokonalosti zákonodárcovy tvorby a navrhuje nová řešení.

Poděkování za četné připomínky náleží Mgr. P. Adámkovi, JUDr. J. Janečkovi, I. Rolečkové a Ing. Z. Sukové.

Rudolf Cogan, 15. 4. 2015

POHLED DO DĚJIN KRAJŮ

1. Doba Přemyslovců

Dělení Čech na kraje (tzv. zemské rozkrájení) bylo dědictvím slovanské hradské soustavy. Zřízení kmenové a rodové se totiž opíralo o hrady. Kmeny, které obsazovaly jednotlivé části země, zakládaly jeden nebo více hradů. Tato bezpečná hradiště pak sloužila k obraně a shromažďování v době války; v době míru se do nich soustřeďoval náboženský a veřejný život. Vévodové z nich vykonávali veřejnou moc nad kmenovým územím. Existovaly také hrady soukromé, ale jen hrady s veřejnou mocí byly, jak uvádí B. Rieger,[1] „správní okresy, zároveň veřejné obce“.

Po zpevnění centra země za vlády Boleslavů se moc přemyslovské dynastie rozšiřovala do periferií Čech. J. Žemlička[2] upozorňuje, že první zmínka o tom, že hradská soustava plní i správní funkce, je obsažena v privilegiu Jana XV. pro Břevnov z roku 993. Toto privilegium se dochovalo v konfirmaci Přemysla Otakara I. z roku 1224. Privilegium mluví o desátcích ze tří provincií − Litoměřicka, Bílinska a Děčínska (trium provinciarum Lvtomiricen/sis/, Beglinen/sis/, Dechinen/sis/). J. Sláma[3] ve svých studiích ukázal, že v první polovině

10. století zanikly staré knížecí hrady z 9. století a že zároveň byl vybudován systém přemyslovských správních hradů s tím, že se pravděpodobně jednalo o relativně krátké období před rokem 950.

Kníže svěřoval správní (veřejné) hrady svým nejvěrnějším a ti pak požívali značného vlivu. Byli především vojevůdci, ale i soudci a správci svého území; označovali se jako comites, což je překládáno jako župani.

Základem knížecí správy se tedy staly správní hrady (mluvíme o hradské soustavě, organizaci, správě nebo i hradském zřízení).[4] K raným správním hradům lze počítat Bílinu, Boleslav, Čáslav, Děčín, Kouřim, Litoměřice, Mělník a Žatec. Po rozšíření vlivu Přemyslovců do východních Čech přibyla Chrudim, Hradec Králové a Jaroměř. Ještě později i Plzeň. Na hradskou správu se vázaly příjmy státu v oblastech (daně, cla, poplatky a různá břemena); hrady plnily úkoly správní, vojenské a hospodářské.

Jakýmsi nižším stupněm zejména z důvodů bezpečnostních, ovšem bez správních funkcí, byly „polní hrady“. Některé z nich se však postupně staly i hrady správními. Některé prameny[5] upozorňují i na jakési berní provincie bez opory v hradech, vyšehradské kapitule totiž ve 12. století náležely výnosy z provincie bozeňské, vltavské a kamenecké a ze Záosečí (tato území se nacházela na jižním a západním okraji středních Čech).

Pevnou strukturou se stala hradní soustava za Břetislava I. Břetislavova dekreta z roku 1039 považují hradské správy za veřejnoprávní orgán. Z té doby máme také zprávy o kastelánech jako o hradských správcích (castellanus, comes, burgravius, prefectus, senior in urbe), jmenovaných z řad knížecích družiníků. Kastelán byl původně jen vojenský náčelník, postupně získával pravomoc ve správě a soudnictví. Délku jeho funkčního období a rozsah pravomoci určoval kníže.

Toto období je definitivním překonáním kmenové organizace. Hradský systém prosazuje nový právní systém založený na křesťanství. Z. Hledíková připomíná, že od konce 11. století se doklady o kastelánství množí tak, že lze už souvisle fungující tzv. hradskou soustavu považovat za trvalou.[6]

Za Přemysla Otakara II. a Václava II. došlo k podřízení krajů ústřední správě (nejvyššímu purkrabí pražskému). Došlo k omezení moci kastelánů, byla jim odnímána vojenská

pravomoc.

Od 13. století začali být, byť nepravidelně, panovníkem ustanovováni pro jednotlivá území i specializovaní úředníci pro nalézací řízení a výkon rozhodnutí ve věcech trestních – tzv. poprávcové (v listinách Přemysla Otakara II. a Václava II. se objevuje slovo „justiciarius“). Dle J. Macka[7] se za Přemysla Otakara II. již setkáváme s počátky krajského zřízení v Čechách, které nahradilo přežité zřízení hradské. Do jaké míry navazuje zřízení krajské na zřízení hradské a kmenové, se nepodařilo spolehlivě vyzkoumat, a to přesto, že se touto složitou otázkou počátku krajského zřízení zabývali přední historikové (Dobrovský, Palacký, Jireček, Čelakovský, Tomek, Pekař, Kalousek, Šumbera, Rieger, Sedláček, Novotný, Hrubý, Roubík aj.). Podle A. Sedláčka neměly kraje ustálené hranice a je třeba rozlišovat různé typy krajského zřízení – kraje berní, kraje policejní (podle poprávců), kraje soudní a kraje církevní (arcijáhenství).

Jiným druhem územního obvodu byly úděly (pars, provincia, ducatus). Již v 10. století spravovali bratři nebo synové knížete Boleslavsko a snad i Žatecko. Úděly byly nejvíce využity pro správu Moravy. Úděly však neměly zcela charakter správního členění, spíše se jednalo o rozdělení úkolů mezi členy panujícího rodu a vlastně dělení knížecí moci. Rozdělení částí země na úděly v podstatě odpovídá předfeudálnímu pojetí, že pouze členové knížecího rodu mají nárok na vládu a že personální vztah zaručuje integritu vlády a státu.[8]

2. Období vlády Lucemburků

Za Jana Lucemburského došlo k úpadku krajského zřízení, tento úpadek připomíná Dalimil ve své kronice (kap. 110). V době vlády Karla IV. nastal nový rozvoj krajského zřízení, ovšem ve prospěch stále vzrůstající moci panovníka. Podle reformního Majestas Carolina měla být správa v krajích vykonávána:

a) cúdy v určených městech, které vedly krajské desky, spolupůsobily v řízeních vedených před zemským soudem (jejich pravomoc trestní byla postupně krácena ve prospěch poprávců),

b) královskými purkrabími a vladaři na určených hradech; navazovalo by se tak na soustavu hradskou (Karel IV. vyplácel hrady a snažil se, aby se staly oporou veřejné moci),

c) krajskými poprávci z řad panstva a zemskými konšely z řad zemanstva; podle úmyslu Karla IV. měla být hrdelní moc vykonávána pouze králem a jeho úředníky.

Své představy však panovník neprosadil a byl odporem českého panstva přinucen vzít navržený zákoník zpět. Kraje byly ovšem i nadále obvody popravy, šlechtické samosprávy, berními a vojenskými.

Co se týče popravy, tak i přes neúspěch Majestas Carolina byl její význam za Karla IV. povznesen. Král jmenoval královské poprávce pro území celého kraje. Nejstarší jmenovité ustanovení krajského poprávce je z roku 1349, kdy král jmenoval Jindřicha z Hradce a Jošta z Rožmberka jedinými poprávci Plzeňského kraje. Král Václav IV. roku 1405 vydal zvláštní majestáty, kterými jmenoval ve všech krajích jednoho nebo více poprávců. Propůjčil jim policejní moc a hrdelní moc nad zločinci (poprávce vedl i rejstřík psanců). Poprávci byli obecně ochránci právního řádu, měli svou činností podporovat ostatní veřejné úřady, některé věci měli právo rozsoudit.

Jmenování poprávců pro určité oblasti přispělo k vývoji krajů, které se z jednotek pro účely berní správy přeměňovaly ve všeobecné správní jednotky. Z  oblastí neurčitě označovaných místními názvy se na sklonku 14. a v 15. století, vzhledem ke stabilizaci popravy, staly správní jednotky. Za Václava IV. byly Čechy rozděleny do 12 krajů. Prameny se shodují v názvech 11 krajů – 1. Pražský (jinak i Kouřimský), 2. Slánský, 3. Žatecký, 4. Litoměřický, 5. Boleslavský, 6. Hradecký, 7. Chrudimský, 8. Čáslavský, 9. Bechyňský, 10. Prácheňský, 11. Plzeňský. Soupis krajů berničních z roku 1379 dále obsahuje Rakovnicko, rukopis Talmberský (sepsán 1503–1506) Písecko.

Moravská tradice krajských soudců nepotřebovala poprávce, a tak na Moravě k postupnému vzniku krajů nedošlo. Malá slezská knížectví se nečlenila.

Kraje byly také jednotkami šlechtické samosprávy. Nejstarší krajský sněm je doložen roku 1327, nepřímo však lze z pramenů dovodit, že se konaly již dříve. Jejich vznik byl zapříčiněn mj. nákladností účasti chudší šlechty na zemských sněmech; většinou na nich byly oznamovány výsledky jednání zemského sněmu. Krajský sněm byl shromážděním šlechty, duchovenstva a měst určitého kraje, svolával jej panovník a vysílal na něj své komisaře. Krajské sněmy byly obvykle svolávány do krajských měst.

Co se týče správy berní, tak již za Přemysla Otakara II. byly daně vybírány zvláštními úředníky, které král dosazoval do jednotlivých krajů. Systém převzali i Lucemburkové. Za Václava IV. bylo 12 berních krajů. Krajští berníci vybírali daně v určitém okresu daného kraje. Výběr daní byl svěřován několika v kraji usedlým pánům a jednomu krajskému poprávci. Krajští poprávci se tak účastnili daňové správy, část daní byla ostatně určena na financování popravy.

Kraje byly i obvody vojenskými. V případě krajské hotovosti král dosazoval zvláštní hejtmany.

Stejně jako jiné královské i zemské úřady skončily krajské úřady smrtí Václava IV. Po své korunovaci v roce 1420 nepokládal Zikmund za reálné obnovení zemských a krajských soudů. Pokusil se však o zřízení zvláštních mírů, tzv. landfrýdů. V každém kraji chtěl ustanovit hejtmana z pánů usazených v kraji. Hejtmani měli bránit pokoj a řád, zejména proti husitskému hnutí. Tato králova snaha však nebyla úspěšná. Svatohavelský sněm roku 1423 zřídil obecný mír zemský a zvolili z panstva a rytířstva 12 správců či hejtmanů Země české. Vedle společného jednání působili i jednotlivě po krajích, někdy se uvádějí i příkazy dvou zemských hejtmanů „v tom kraji přísedících“.[9]

Následující období husitských nepokojů je poněkud nepřehledné, z hlediska krajského zřízení je však zajímavé jeho používání stranami konfliktu. Například táborské bratrstvo se inspirovalo krajským zřízením a nazývalo se krajem a mělo „správce kraje“.

3. Období stavovské monarchie[10]

a) Význam krajů

Vliv krajů byl v období stavovské monarchie značný, lze říci, že v obdobích bezvládí a slabých vlád byly kraje a jejich sdružení (obsahující i šlechtu a města) – landfrýdy zárukou veřejného pořádku. Jiří z Poděbrad stál v čele východočeského landfrýdu (tří krajů), což mu umožnilo stát se správcem země a následně i králem. Kraje byly také vojenským zařízením k obranným účelům.

Doba vlády Jagellonců znamenala značný rozvoj stavovské samosprávy. Habsburkové však chtěli, aby krajští hejtmani byli orgány zeměpanskými, a nikoli jen stavovskými.

Z. Hledíková[11] k postavení krajské správy v Čechách poznamenává, že krajská správa je mezi třicátými lety 15. století a počátkem 17. století názorným příkladem vzájemného prolínání královského a stavovského podílu na výkonu vlády, nevyjasněných hranic a nakonec pozvolného přesunu těžiště na první složku.

b) Orgány kraje

Krajskými orgány byli krajský sněm (sněmík) a hejtmani. Krajské sněmy byly významné až do zákazu jejich konání učiněného králem Vladislavem v roce 1494. Roku 1499 zemský sněm zákaz odvolal a od roku 1517 rozhodovali o svolání hejtmani. Ferdinand I. však roku 1528 rozhodl, že krajský sněm může svolat jen sám král (jednotlivé krajské sněmy pak král svolal v letech 1543–1545, 1549 a 1561). Výhrada svolání krajského sněmu králem byla obsažena i v zemském zřízení z roku 1547.

Hejtmani[12] jako hlavy krajů byli od roku 1434 voleni krajskými sněmy. Volba však byla často narušována snahami králů o jmenování (Albrecht Habsburský; Jiří z Poděbrad jmenoval vždy dva hejtmany jen k vojenským účelům). Od roku 1470 byli dva hejtmani výlučně voleni, od roku 1508 se volila i jejich rada ze tří stavů. Od roku 1528 byli dva hejtmani jmenováni králem z místní šlechty. V době stavovského povstání zřídil stavovský sněm namísto 2 krajských hejtmanů 3 krajské komisaře, vždy po jednom za každý stav.

Úkolem hejtmanů bylo velet krajské vojenské hotovosti, starat se o veřejný pořádek, kontrolovat hrdelní soudnictví a spolupůsobit při daňové správě.

c) Územní vývoj

Za vlády Jiřího z Poděbrad byl počet krajů zvýšen z původních 12 na 14.[13] Z Bechyňského kraje se oddělil Vltavský a z Rakovnického Podbrdský. I nadále existoval kraj Pražský (Kouřimský), Slánský, Žatecký, Litoměřický, Boleslavský, Hradecký, Chrudimský, Čáslavský, Prácheňský a Plzeňský. Vnější kraje byly postupně převáděny do standardního režimu. V letech 1514 až 1515 bylo Trutnovsko připojeno k Hradeckému kraji. Loketsko bylo územně redukováno ve prospěch okolních krajů, ale statut samostatného kraje si podrželo a někdy se mluvívalo i o 15 krajích. Chebsko, původně zástava svaté říše římské, se součástí krajského zřízení stalo teprve roku 1714.

Dobrý přehled o rozsáhlosti krajů nám dává teprve statistická tabule z roku 1605,[14] zhotovená na základě přiznání, jež byla podávána krajským berním úředníkům v letech 1596 až 1604. Přesné určení krajských hranic pak nalezneme v „Rozvržení sbírek a berní“ z roku 1615.[15]

Na Moravě byly kraje zřízeny až v roce 1527. Zemský sněm se na nich usnesl v době ohrožení Turky. Čtyři kraje (Brněnsko, Hradišťsko, Olomoucko a Novojičínsko) měly vojenský účel. Kraje vznikly v roce 1529, v jejich čele stáli dva volení hejtmani – jeden z pánů a jeden z rytířů. Rozdělení do krajů se několikrát změnilo, stabilizaci lze konstatovat k roku 1569 (pět krajů – Brněnsko, Hradišťsko, Olomoucko, Jihlavsko a Znojemsko).

Ve Slezsku vznikly kraje také jako reakce na nebezpečí ze strany Turků.[16] Roku 1529 tak usnesením knížecího sněmu vznikly čtyři čtvrtě. Kraje pak i do budoucna zůstaly výlučně vojenským zařízením. Krajské hejtmany volil knížecí sněm především z řad knížat nebo hejtmanů bezprostředních knížectví.

4. Od Bílé hory do roku 1848

a) Postavení krajů

Porážka na Bílé hoře přivodila postupnou likvidaci stavovských práv, tedy i práva stavů na určitou regionální samosprávu. Stát pozvolna zasahoval do této složky veřejné správy, po roce 1751 vymanil krajské zřízení zcela z vlivu stavů.

Vnucené Obnovené zřízení zemské, vydané roku 1627 pro Čechy a roku 1628 pro Moravu, bylo právním výrazem a nástrojem těchto změn. Staré moravské zemské zřízení však platilo až do roku 1671 na Opavsku a Krnovsku, předbělohorské právo se udrželo i v ostatních slezských knížectvích.

b) Orgány krajů

Obnovené zřízení zemské podmiňovalo svolání krajského sjezdu povolením krále. To znamenalo via facti zánik tohoto orgánu, neboť král již svolání neumožnil.

Hejtmani byli Obnoveným zřízením zemským zařazeni mezi ostatní královské zemské úřady, byli každoročně jmenováni ze stavů usedlých v kraji. Až do roku 1751 však byli stále vnímáni jako stavovská reprezentace. Od roku 1685 mohl krajský hejtman zastávat svůj úřad nejvýše pět let. Císařský reskript z 23. ledna 1751 zavedl v každém kraji jediného hejtmana, praxe však podržela tradici jmenování na jeden rok z řad pánů a rytířů. Josef II. započal post hejtmana obsazovat i měšťany.

Na počátku období si hejtmani zajišťovali výkon svých úkolů vlastním nákladem. Krajským úřadem tak většinou byla vrchnostenská kancelář krajského hejtmana z panského stavu. Pravomoci obou hejtmanů však byly stejné, především měli rozhodovat společně. Jen v případě nebezpečí z prodlení rozhodoval ten z hejtmanů, kterému byla věc předložena, musel o tom však zpravit svého kolegu.

Instrukce z roku 1731 zajistila hejtmanům rozsáhlou působnost v oblasti berní, při správě vojenských záležitostí a v policejní, soudní a politické agendě. Hejtmani získali určitá oprávnění dozoru nad královskými městy.

V letech 1748−1751 bylo dokončeno zestátnění krajských orgánů. Roku 1748 byli hejtmani podřízeni nově vytvořeným zemským úřadům. Zásadní reforma krajské správy byla formulována císařským reskriptem z 23. ledna 1751.[17] Tento reskript vycházel z poznatků zvláštní dvorské komise, která byla do Čech vyslána na jaře roku 1750.

Reskript z roku 1751 přinesl postátnění činnosti orgánů krajů. Na úseku veřejné správy byl reskript zásadním výrazem postupného centralismu a standardizace činnosti orgánů v celé monarchii.[18] Byl ustanoven jeden hejtman a pevné sídlo krajského úřadu.

Po vydání reskriptu začal služné hejtmana a jeho nově zavedeného aparátu (zástupce hejtmana – krajský adjunkt, krajský sekretář) platit stát. K dalšímu zvětšení krajských úřadů došlo v roce 1784 na základě dvorského dekretu. Krajský úřad sestával napříště z krajského hejtmana, obvykle ze tří krajských komisařů, krajského sekretáře, krajského protokolisty, dvou kancelistů, praktikantů a také krajských dragounů.

V druhé polovině 18. století byla činnosti krajů věnována velká pozornost, byly chápány jako důležitá opora státu, krajské úřady kontrolovaly svůj kraj a kraje byly kontrolovány gubernii. Četné právní předpisy zpřesňovaly výkon agendy krajskými úřady. Takzvaná manipulační instrukce z roku 1787 upřesnila náplň činnosti jednotlivých úředníků a dále stanovila osobní odpovědnost hejtmana za rozhodování kraje.

Do působnosti kraje (hejtmana) náležela na počátku období veřejná správa (v tehdejším slova smyslu), správa daní a i nadále vojenské věci. Od třicetileté války měl věci vojenské na starosti zvláštní úředník krajského úřadu – průvodčí komisař vojska. Agenda krajského úřadu získala definitivní rysy do poloviny 18. století, jednalo se o věci berní, vojenské, finanční, živnostenské, část soudních a dále, všeobecně řečeno, politické a policejní věci. Úřady zajišťovaly i ochranu poddaných před vrchností.

Tereziánská reforma a josefínská dílčí reorganizace (někdy označovaná také jako josefínská reforma) vytvořila úřední aparát schopný přijímat i další agendy úřadem. Krajské úřady právě pro svou schopnost dostát novým úkolům nebyly vystaveny potřebám dalších reforem a byly zachovány až do roku 1850 bez výraznějších změn. Důležitost krajských úřadů vysvitne tehdy, pokud si uvědomíme, že byly v té době nejnižší instancí státní správy. Veřejná správa měla i nižší instance, byla však vykonávána patrimoniálními úřady nebo magistráty měst.

J. Janák[19] hodnotí postátnění krajské správy v roce 1751 jako velmi důležitý krok, který měl umožnit bezprostřední vliv státu i na vrchnostenské úřady a magistráty. Došlo ale ke zrušení posledních zbytků stavovské regionální samosprávy a kraj (jeho orgány) byl postupně přeměněn v úřad, který sloužil centralizaci státu.

c) Územní vývoj

Ke změně v počtu krajů došlo v roce 1714 (ve spojení s berní reformou), Vltavský a Podbrdský kraj byl spojen v Berounský kraj, Rakovnický a Slánský v kraj Rakovnický, dále byl připojen Loketský kraj a Chebsko k Žateckému kraji. Od roku 1714 bylo tedy území Čech rozděleno do 12 krajů: Bechyňský, Berounský, Boleslavský, Čáslavský, Hradecký, Chrudimský, Kouřimský, Litoměřický, Plzeňský, Prácheňský, Rakovnický a Žatecký.

Další změna nastala v roce 1751 (v rámci tzv. první etapy tereziánských správních reforem). Reskript mluvil o 12 krajích, 4 větších (dělených na podíly – Antheil) a 8 menších, a dále o 16 dílech. Největší čtyři kraje byly tedy rozděleny vždy na dva podíly. Následně se však i pro podíly začal používat pojem kraj a byly více méně postaveny na roveň krajům. V každém kraji i podílu byl krajský úřad (celkem tedy 16).

V rámci tohoto dělení byl větší Bechyňský kraj rozdělen na táborský a budějovický podíl, Hradecký kraj na hradecký a bydžovský podíl, Plzeňský kraj na plzeňský a klatovský podíl a Žatecký kraj na žatecký a loketský podíl (s chebským okresem); v každém podílu bylo také krajské město.

Krajskými městy byla v roce 1751 i nadále také sídla krajů nedělených − Mladá Boleslav, Čáslav, Chrudim, Litoměřice, Písek (pro Prácheňský kraj). Praha byla sídlem krajských úřadů pro Kouřimský, Rakovnický (od roku 1788 však měl krajský úřad ve Slaném) a Berounský kraj (v letech 1788 až 1792 byl krajský úřad v Berouně). Sama Praha nepatřila do žádného kraje. Novou věcí bylo i pevné stanovení sídelních měst krajů.

Pozdější přesun sídel krajů do menších měst byl výrazem snahy Josefa II. lokalizovat je více do středu území krajů. Například pro Hradecký kraj byl v letech 1779 až 1792 krajský úřad přemístěn do Hořiněvsi a v Bydžovském kraji byl v letech 1784 až 1850 krajský úřad v Jičíně.

Morava byla v roce 1637 rozdělena do pěti krajů (Brněnský, Hradišťský, Jihlavský, Olomoucký a Znojemský). Rozdělením Olomouckého kraje vznikl v roce 1735 jako šestý kraj Přerovský. I na Moravě došlo k přesunům sídel krajů do centra území – Jihlavský, resp. Olomoucký kraj měly v letech 1783 až 1794 sídlo ve Velkém Meziříčí, resp. Uničově, Přerovský kraj měl v letech 1783 až 1850 úřad v Hranicích. Na Moravě probíhalo postátňování hejtmana mnohem rychleji, jeho samosprávné postavení (ve smyslu stavovském) nemělo takovou tradici. Již od roku 1637 byl pro každý kraj jmenován jeden hejtman.

Ve Slezsku byly krajské úřady zřízeny až v roce 1783, jeden kraj byl Opavský (v letech 1783 až 1793 však měl sídlo v Krnově) a druhý Těšínský. Do zřízení krajů byl reprezentací státu královský úřad v Opavě.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

HLAVA I

HLAVA III

HLAVA IV

HLAVA VI