Jan Vodňanský:

Velký dračí propadák aneb Král v kukani

Copyright © Jan Vodňanský, 1997, 2015

Copyright © VOLVOX GLOBATOR, 1997

ISBN 978-80-7511-178-4

Ilustrace Ladislava Pechová

Odpovědná redaktorka Magdalena Wagnerová

E-kniha purehtml.cz

Vydalo nakladatelství a vydavatelství VOLVOX GLOBATOR,

Štítného 17, 130 00 Praha 3, www.volvox.cz,

jako svou 158. publikaci

Vydání první

Praha 1997

Adresa knihkupectví

VOLVOX GLOBATOR:

Štítného 16, 130 00 Praha 3 ‒ Žižkov

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

KAPITOLA PRVNÍ,

kterou to vlastně všechno končí, aby to mohlo v druhé kapitole opravdu začít od začátku.

„Už jste někdy četli o tom, jak si královna nosila krále v kukani? A to je v pohádce...?“

„Ale pani, to není v pohádce, to je v novinách.“

„Cože, ona ho nosí v novinách?“

„Ale pani, v novinách píšou o tom, že si ho nosí v kukani.“

„Co jste to povídala, pani?“

„No jo, pani, na svatební cestě si ho vám prý dokonce zapomněla v úschovně zavazadel.“

„Cože, pani? Krále v úschovně? No to je neuvěřitelné!“

„Vždyť vám, pani, povídám, že si ho nosí jako kocoura!“

„Aha, už tomu rozumím, tak ona má za manžela kocoura?!“

„Ale né, pani! Povídám, že má za manžela K-R-Á-L-E! Vždyť je to K-R-Á-L-O-V-N-A!!“

„Co na mě tak křičíte, pani? Copak jsem hluchá? Vždyť já vám rozumím! Má za manžela králíka a nosí si ho v kukani po kocourovi!“

„Ale pani kdepak,! Kdepak K-R-Á-L-Í-K-A! K-R-Á-L-E přece! Tady to stojí v novinách černé na bílém.“

„Jemináčku, ukažte, pani, No jo, tak krále zapomněla v úschovně. Tady to opravdu stojí v novinách, já si z toho snad sednu! A má tam ten chudák král aspoň záchod, nebo aspoň záchůdek...?“

„To víte pani, i koupelnu tam má. Taková královská kukaň, to je, pani, komfort, kam se na to hrabem!“

„Ale prosím vás, pani, jak on se ten král vlastně dostal do té kukaně? Tohle já nepamatuju. To tady v tom království nikdy nebývalo!“

„No víte, pani, on ten král je totiž trpaslík!“

Tak to nakonec vysvětlila jedna zvědavá paní té druhé ještě zvědavější na rohu u královské trafiky nad čerstvým vydáním ranních novin Hlas jitra. To, jak se dostal vůbec král do kukaně a jak je možné, že mladá krásná a urostlá královna má za manžela trpaslíka, to zajímá pochopitelně i nás. Ale protože jsme začali na konci, tak teď musíme udělat, co?

Posunout ručičky hodin kolem dokola o hezkých pár dní a...

Stojíme na počátku spletitého příběhu. Královna Špuntadela ještě není královnou, ale princeznou Špuntadelou, žákyní čtvrtého ročníku královského gymnázia, a kdyby jí teď někdo řekl, že už za čtrnáct dní bude mít za manžela trpaslíka, tak by se několik dní smála tak, že by nemohla chodit do školy. A kdyby někdo prozradil tou dobou důlnímu trpaslíkovi, tedy permoníku Skovajsovi, že už za čtrnáct dní se ožení s princeznou a zanedlouho bude i králem, tak by mu vrazil do ruky svoje hornické kladívko a nechal by ho s ním pilně pracovat v diamantovém dole tak dlouho, až by ho to fantazírování dočista přešlo. A to jsme ještě zapomněli na tehdejší královské manžele a milující rodiče jedináčka Špuntadely. Její tatínek král Vendelín První se tou dobou ještě opájel představou, že jeho budoucí zeť, který jednou dostane Špuntadelu i království, bude nejméně dvoumetrový krasavec z císařského, v nejhorším případě ovšem nejméně královského rodu. Kdyby mu byl tehdy jeho královský jasnovidec odhalil nebo alespoň napověděl, že to nebude princ, ale trpaslík, nechal by jasnovidce, no stít? To né! Na tohle byl tenhle král Vendelín opravdu příliš dobrotivý, ale je dost pravděpodobné, že by se královský jasnovidec musel v krátkém čase přeškolit na mnohem méně zajímavou výdělečnou činnost.

Co se týče královny Florentýnky, tak ta by takového švarného trpaslíka snesla snad jedině jako zahradní dekoraci. Pokud by chtěl za každou cenu něco dělat, tak snad jedině kropit záhonky růží ranní rosou, jako vedlejší pracovní poměr. Ale kdyby jí, královně, byl tehdy někdo šetrně prozradil, že on, Skovajsa, bude už zanedlouho s tím svým půlmetrem živé výšky nejen manželem její jediné, skoro čtyřikrát tak vysoké dcery, ale že bude navíc vládnout i celému jejich slavnému království, tak to by ji v tu ránu nejspíš odvezli do Ústředního královského blázince.

Osud, který tak překvapivě spojil prostého a pracovitého, avšak zároveň i vtipného a nápaditého permoníka Skovajsu s princeznou Špuntadelou, králem Vendelínem Prvním a královnou Florentýnou, měl tentokrát podobu tříhlavého draka. Pokud jste takovou příšeru ještě nikdy na vlastní oči neviděli, tak vypadal přibližně tak:

Uznejte, že taková obluda dokáže učiněné divy. Ale právě na tomhle drakovi bylo něco obzvláště zajímavého. Nakonec totiž dosáhl něčeho úplně jiného, než bylo to, co původně chtěl. No vážně, copak si myslíte, že takový drak je nějaká seznamovací kancelář? Nebo se snad doopravdy domníváte, že má drak ve své pracovní náplni seznamování padesáticentimetrových trpaslíků s téměř dvoumetrovými princeznami? A přece...

Tajemství tohoto zcela nečekaného dračího úspěchu v oblasti sňatkového zprostředkování můžeme snad posléze odhalit, v neobyčejné hádavosti těch jeho tří dračích hlaviček ‒ svéhlaviček, pohybujících se světem na jednom jediném podvozku. Ten podvozek vybavený šesti silnými hnáty zakončenými zahnutými, hrůzu budícími pařáty a ozubeným šupinatým ocasem byl totiž také to jediné, co měly hlavy společného.

A právě tady někde začíná tento neuvěřitelný příběh.

KAPITOLA DRUHÁ,

která nás zavede do hlubin podzemí plného šikovných a pracovitých permoníků.

„Do práce odvážně se dej Holahej!

Nelehej ani nesedej Neváhej!

Dokud tvá lampička svítí

Nech svoje nářadí zníti

Kladívko o diamant udělá Cink! Cink!

Tam kam sfárá permoník...“

Tak předzpěvoval předák rubáňového kolektivu královských diamantových dolů. Jmenoval se Skovajsa a jeho kamarádi důlní trpaslíci neboli jedním slovem permoníci pracovali v rytmu jeho zpěvu. Občas mu odpovídali výkřiky „Holahej", „Neváhej" a „Cink" a teď i sborovým zpěvem refrénu té permonické písničky.

„Kde je důl, tam je důl

Kde je důl, tam by vnik

Ten kdo má výšky půl

maličký permoník

Ťukne sem ‒ ťukne tam

nikdy však na kotník

Tam kde je diamant

Strefí se permoník“

Skovajsa měl svoje chlapce rád. Nemusel jim ani často připomínat svoje oblíbené heslo „V dolech, v dolech, v dolech ‒ tam musí být spoleh!" Teď spokojeně dirigoval zpěv v rytmu práce a práci v rytmu zpěvu. Na hlavě měl špičatou trpasličí čepici; v dolech, kde stále něco padá seshora, velmi užitečnou. Ostatní permoníci ho ve všem poslouchali protože práci rozuměl nejlépe ze všech, a když se někomu něco zrovna nedařilo, když si třeba přiskřípl palec nebo se ťuknul nedopatřením kladívkem do brňavky, věděl si Skovajsa rady a dokázal poradit i povzbudit žertem nebo jako právě teď, písničkou. Za doprovodu zpěvu a cinkajících kladívek zrovna zaučoval dva permonické učně Ťunťulína a Polobuřtíka, jak správně obťuknout diamant tak, aby neprasknul a měl hladký rovný lom. Z opačného konce dlouhé podzemní štoly se nesl ozvěnou hluboký hlas Skovajsova zástupce a blízkého kamaráda Vrtiknůtka.

„Skovajso, podívej se, co tu mám, pojď se kouknout!“ volal a ukazoval na nádherně smaragdově zelený krápník, který jakoby zčistajasna vyrostl ze stěny podzemní chodby. Vrtiknůtek měl sice takový zvláštní pocit, že ten krápník tam ještě před chvilkou nebyl, ale pak si řekl, no tak co, jednou tu už ten krápník je, třeba jsem tu nebyl já. Třeba se pletu, ale každopádně tomu přijdu na kloub. Vzal tedy kladívko a začal záhadný krápník pečlivě obsekávat. Ale ouvej!! Kladívko odskakovalo a krápník...? Ten se ani nepohnul. Jen jiskřičky lítaly, a to bylo vše. Teda to už Vrtiknůtka pořádně dopálilo. Jako zkušený permoník si tohle prostě nemohl jenom tak nechat líbit. Podíval se do chodby na blížícího se Skovajsu, a když se jeho pohled vrátil opět k nepoddajnému krápníku, zmocnil se Vrtiknůtka znovu takový podivný pocit, jako by ten krápník předtím viděl o kousek vedle. Že by se jeho přesné údery přece jenom neminuly cílem? Rozhodl se, že krápník dostane ven dříve, než přijde Skovajsa. Hrdě pohlédl na své mohutné svaly a s mocným nádechem uchopil krápník oběma rukama, aby s ním zacloumal, a krápník, sebou nečekaně trhnul, jako by byl živý, a vzápětí se zasekl do Vrtiknůtkovy ruky svým ostrým hrotem. Ze zraněné ruky vytryskla krev, a než se Vrtiknůtek vzpamatoval, ze šeré stěny se vymrštil další podivný krápníkový trn. Skovajsa byl naštěstí už docela blízko. Dvěma ráznými skoky přispěchal k Vrtiknůtkovi. Obvaz s sebou neměl, a tak si roztrhl košili, ovázal mu ránu a odnášel jej zpět k ostatním permoníkům. Sotva však udělal několik kroků se zraněným Vrtiknůtkem v náručí, zhroutila se za nimi s ohlušujícím rachotem celá klenba důlní štoly. Z prachu a dýmu padajících kamenů zlověstně vyšlehávaly další a další trny krápníkovitého tvaru. Skovajsa však ani teď neztratil svůj pověstný klid. Raz dva, skok, hop ‒ a už byl u provazu. Rázným škubnutím vzbudil starého permoníka Buližníka, který měl službu nahoře v jeskyni. Bylo to smluvené znamení. Věčně klimbající Buližník si nejprve zívnul, a vzápětí začal točit klikou rumpálu. Vytahoval tak jednoho permoníka za druhým. Nejprve putoval nahoru zraněný Vrtiknůtek, kterého Skovajsa připoutal na provaz řemínky, pak následovali oba učedníčkové Ťunťulín a Polobuřtík, pak teprve ostatní. A poslední ze všech Skovajsa. Lano na rumpálu, kterému permoníci říkávali hrdě „výtah“, končilo nahoře v lesní jeskyni, v níž měli svoje skromné přístěnky a uprostřed společné ohniště. Teď se tam právě skláněli nad zraněným Vrtiknůtkem. Skovajsa mu pečlivě vyčistil ránu vodou ze studánky a pak pozorně přikládal listy léčivých bylin.

„Za chvilku už to ani bolet nebude,“ uklidnil Vrtiknůtka, který se mezitím probral z mdloby. Skovajsa jej pak ponechal v péči ostatních a sám, doprovázen jen zkušeným permoníkem Miniťukem, vypravil se zpátky dolů do štoly na průzkum. Zanedlouho byli oba opět nahoře živi a zdrávi s důležitou zprávou. Jejich důlní chodba je sice celá pobořená, ale po záludných zelených trnech ani vidu ani slechu. Vrtiknůtka svěřili Buližníkovi a všichni ostatní sfárali, aby pod Skovajsovým vedením poničenou štolu znovu vyztužili a připravili na ranní šichtu. Jako posledního spustil tentokrát Buližník Polobuřtíka. Ten byl ze všech nejmladší a také nejmenší. Ještě mu ani vousy nenarostly a trošku se bál, aby se na něho odněkud zčistajasna nevymrštil ten zlý, záludně zelený krápník, který tak ošklivě poranil jeho Kamaráda Vrtiknůtka. Polobuřtík chtěl být ovšem právě tak statečný jako ostatní, a tak se ze všech svých sil snažil nedávat najevo, že se bojí. I kdyby však nedrkotal zoubkama samou hrůzou z toho, co jej tam dole očekává, tak to na něm stejně všichni poznali, že má strach, podle jeho tří polobuřtěcích vlásků. Více mu jich zatím nenarostlo, ale byly už dost dlouhé a trčely mu z hlavičky jako nějaké anténky. A když byl Polobuřtík něčím pořádně rozrušen, třeba když měl vztek, nebo když se hodně bál, tak se mu ty jeho tři vlásky samy zkroutily do spirálek a začaly se protáčet. Tentokrát se však na Polobuřtíka nikdo neměl čas ani pořádně podívat, protože všechny oči, ale i ruce permoníků zaměstnávala práce spojená s úklidem poničené štoly. A té práce bylo opravdu habaděj. Když permoníci konečně v noci usínali k tvrdému spánku, měli zanedlouho pocit, že se jim to všechno jenom zdálo.

A kdo z vás je tak moc zvědavý, že by chtěl dokonce vědět, jak vlastně vypadá takový permoníkův sen, tak ať se pozorně podívá na obrázek a uvidí, co se tu noc zdálo Polobuřtíkovi.

KAPITOLA TŘETÍ,

která sice jen tak letí, ale přitom nás zavede přímo do dívčího pokojíku princezny Špuntadely.

Princezna Špuntadela se právě vrátila ze školy a s ní i její dvě nerozlučné kamarádky ze třídy čtvrté bé královského gymnázia. Ta první kamarádka se jmenovala Stázina, ale přezdívali jí Vševědka, protože se doma vždycky pilně učila napřed ty stránky, které ještě učitelé neprobírali. Ta Špuntadelina druhá nerozlučná kamarádka se jmenovala Lucie a byla pravý opak pilné Vševědky. Učení a vědomostí byste si u ní moc neužili, zato s ní byla vždy a všude velikánská legrace, a proto jí také nikdo jinak neřekl než Chichejda.

„Holky, to je beztak škoda, že už se nevyskytují draci, jako byl ten sedmihlavý blázínek, co chtěl onehdy slupnout moji prababičku Filipku Ukrutnou,“ povzdechla si Špuntadela.

„Tehdy ji na poslední chvíli zachránil tvůj pradědeček Vilém Dobíječ,“ skočila jí do řeči nedočkavá Vševědka, toužící vždy a všude uplatnit své znalosti z učebnic.

„Ale to jsme přece ještě neměli! Že už se zase šprtáš dopředu, ty naše nádhero?!“ dobírala si ji Chichejda.

„Ano, slečny, abyste věděly! Učím se zásadně látku napřed, všechno si vždy pečlivě podtrhám, a to tužkami různých barev podle důležitosti probíraných poznatků, a když nám to pak pan učitel vysvětluje, tak už si to jen a jen opakuji. A proto už také vím, Špuntadelo, že právě za přemožení toho draka sedmihlávka dostal Vilém Dobíječ ruku tvojí prababičky Filipky Ukrutné a později i královskou korunu.“

Špuntadela se na Vševědku povzbudivě usmála a pak poznamenala: „To jsem holky vážně zvědavá, jestli já se vůbec někdy vdám!“

„A co Kulíšek?“ připomněla jí Chichejda spolužáka z jejich třídy, který se Špuntadele vytrvale, i když marně dvořil a psal o ní dokonce zamilované básničky do školních sešitů ke značné nelibosti převážné většiny pánů učitelů, a zejména pak paní učitelek, které tajně pohoršovala možná i okolnost, že Kulíšek, když už musí takové zamilované básničky psát, nepíše je raději o nich.

„Kulíšek...?“ překvapeně vykulila oči Špuntadela.

„Náhodou jsi k němu nespravedlivá,“ zastala se nepřítomného spolužáka Vševědka, která byla nejen příkladně pilná, ale též i soucitná, „cožpak ani trochu neoceníš, že kvůli tobě už dva roky chodí na soukromé hodiny šermu?“

„To sice opravdu chodí,“ uznala Špuntadela, „ale ty řeči kolem toho, to bych vám přála slyšet, holky. Když se ho třeba o přestávce zeptám Kulíšku, a co ty bys vlastně jako dělal, kdyby mě někdy nějaký ten drak doopravdy ohrožoval? a on vám se na mě holky zahledí těma svýma modrýma, pomněnkovýma očima, chvilku mlčí, pak se nadýchne a povídá Rozsekal bych draka na kousky, na cucky, do fašírky bych ho rozšvihal, na nudličky do polívky!“

„Mhhh, dračí polívčička,“ poznamenala mlsně Chichejda a olízla si rty svým všetečným růžovým jazýčkem, zatímco Špuntadela pokračovala ve vyprávění.

„A já na to, ,No né, Kulíšku, to je ale nápad všech nápadů, takové sliby dává princezničkám kdejaký zachránce v každé druhé pohádce, což takhle, kdyby sis ještě chvíli namáhal hlavičku, určitě bys vymyslel něco zajímavějšího! No a on pak hodinu přemýšlí, dostane kvůli mně kouli za to, že nedává pozor při vyučování, a o další přestávce hrdě prohlásí: Já bych toho draka vysál velikánským maxi-vysavačem i se všemi jeho hlavami. A já na to: Aha, ty myslíš asi sací bagr, Kulíšku. Tak to máš teda smůlu. On už ho totiž někdo chytrý vynalezl kapánek před tebou. ‒ A on se příšerně navzteká, málem se dá do pláče a křičí ‒ Ty jsi mi ale nafoukaná princezna, jen když se můžeš posmívat a vytahovat. Ty mi ale musíš zkazit každou radost a to ti vůbec nevadí, že jsem kvůli tobě vyfasoval čerstvou kouli z dějáku! ‒ no uznejte jako kdybych já mu za to mohla. Prostě holky, on nemá vůbec smysl pro humor. A jestli kvůli mně denně šermuje, to mě tedy vůbec nedojímá. Ostatně toho draka, toho by si mohl tak jedině namalovat, vystřihnout z papíru a podlepit, a to ještě by mu ho nejmíň dva kluci museli přidržovat, aby se do něho vůbec strefil, ten vztekloun Kulíšek.“

Chichejda se Špuntadelinu vyprávění vděčně zasmála, zatímco soucitná Vševědka si hlasitě povzdechla. Bylo jí spolužáka Kulíška, Špuntadelina ctitele s rytířským srdcem na dlani, upřímně líto.

„Já si holky stejnak myslím, že už všechny ty dračí potvory dávno vyhubili stateční rytíři, princové a Hloupí Honzové, abychom se my, žactvo školou povinné, a hlavně tady, Vševědka, měli co učit v královském Dějepise, Obludopise a Příšeropise,“ poznamenala Chichejda a zasmála se svým jasným sopránem vlastní duchaplnosti.

„No, a co ti zbylí draci, snad alespoň jeden přežil to věčné pohádkové vyvražďování, třeba ještě žije v nějaké vzdálené dračí zemi,“ zasněně pronášela princezna, která si teď znovu připomněla, že v jejich královském rodě se ještě žádná princezna neprovdala bez toho, že by se objevil drak, který by si vyžádal i příchod statečného zachránce, no zkrátka toho Jediného a Pravého Snoubence.

To už se po delší odmlce připomněla rozvážnými slovy Vševědka: „Já si holky stejně myslím, že pokud by vůbec nějací draci zbyli, tak už stejně dávno uschli beznadějnou touhou po princeznách a později cílevědomě zetleli na černé uhlí kamenné, aby alespoň tímto způsobem prospěli společnosti, tedy nám všem.“ Vševědka se významně odmlčela, aby vychutnala dojem, jaký její rozvážná slova udělala na obě její kamarádky, a pak dodala. „Učili jsme se o tom při probírání plavuní a přesliček, ale některé detaily budeme probírat ještě ve třetím čtvrtletí.“

„Takže my vlastně v Ústředním královském Topení topíme těmi zetlelými draky...?“ zeptala se překvapená Chichejda, ale dříve než zazněla Vševědčina zasvěcená odpověď...

za ly

chvě se

stěny princezního pokojíku a pak znovu a zase, a ještě silněji. Hrníčky s kakaem, kterým Špuntadela štědře hostila svoje kamarádky, se náhle kutálely po stole. Kakao stékalo několika čůrky na zelený koberec, na kterém pečlivě vytvářelo růžovou loužičku. Ta se rychle měnila v růžové jezírko, a to zase v růžové moře. Dívky překvapeně zmlkly, pak začaly chytat svoje hrníčky, ale žádná z nich, dokonce ani předvídavá Vševědka, netušila, že se jeden dávno zapomenutý tříhlavý drak právě probouzí z dvousetletého spánku.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA PRVNÍ,

kterou to vlastně všechno končí, aby to mohlo v druhé kapitole opravdu začít od začátku.

KAPITOLA DRUHÁ,

která nás zavede do hlubin podzemí plného šikovných a pracovitých permoníků.

KAPITOLA TŘETÍ,

která sice jen tak letí, ale přitom nás zavede přímo do dívčího pokojíku princezny Špuntadely.

KAPITOLA ČTVRTÁ,

KAPITOLA PÁTÁ,

KAPITOLA ŠESTÁ,

KAPITOLA SEDMÁ,

KAPITOLA OSMÁ,

KAPITOLA DEVÁTÁ,

KAPITOLA DESÁTÁ,

KAPITOLA JEDENÁCTÁ,

KAPITOLA DVANÁCTÁ,

KAPITOLA TŘINÁCTÁ,

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ,

KAPITOLA PATNÁCTÁ

TEČKA ZA DĚJEM,