Jana Maternová

Kotrmelce

Ukázka elektronické knihy

Vydavatel: Jan Šuba-Makniha.cz

Autorka obrazu na obale: Lenka Syrovátková

rok vydání: 2015

©Jan Šuba-Makniha.cz

©Všechna práva vyhrazena !

ISBN 978-80-88080-87-9 (pdf)

ISBN 978-80-88080-88-6 (ePub)

ISBN 978-80-88080-89-3 (MOBI)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

ON

Vlak si s neúnavnou pravidelností brouká svou písničku a veze mě na západ. Opět. Jako každý týden po těch několik málo měsíců, kdy jsem přestala žít sama pro sebe. Nebroukám si s ním. Nemohu v sobě nalézt noty, které by dokázaly zahrát melodii mého rozpoložení. Mezi veselé, jásavé takty by nekontrolovatelně vklouzávaly takty plné nejistoty, hledání, otázek a obav. Jedu, kam jedu, dělám, co dělám, přesvědčení ani pro jedno z toho však v sobě nenacházím. Za několik málo půlhodin se sejdu s Jonášem. Strávíme spolu další víkend v domě s jeho rodiči a bratrem. Budeme s výjimkou nezbytných hygienických úkonů nepřetržitě vedle sebe. Budeme též v sobě, nikoliv již nepřetržitě. Budeme si připomínat štěstí společné přítomnosti a jen s velikou opatrností se zmiňovat o příštích pracovních dnech, které nás zase rozdělí. Mám se těšit? Měla bych. Vždyť jsou to dva a celý zbytek dnešního dne, kdy nebudu sama. Ale je pravda, že být sama mi nesvědčí?

Nedávno mi bylo pětadvacet. O trošinku dávněji jsem promovala a stala se učitelkou jazyků na více než plný úvazek. Dost dávno jsem opustila společnou domácnost mých rodičů a zabydlela se ve stařičkém, prostě vybaveném domku po mé prababičce. Už hodně dávno se živím s velkou pravděpodobností poctivou prací rozličného druhu sama. Od šestnácti se můj život podobal spíše běhu přes překážky, než bezstarostnému mládí. Teď, kdy jsem našla poklidnou, rovinatou trať na lesní pěšině, najednou běžím po asfaltu středem velkoměsta. Chtěla bych poznat komponistu, který by moje pocity dokázal vepsat do notových linek. Nebylo by mi ve voňavém lese lépe?

„Konečně !“ vydechne Jonáš s neskrývanou nedočkavostí kdesi za mým pravým uchem. Chvíli mu trvá, než přesvědčí ruce, aby těsné objetí směnily za pomoc se zavazadly. Sama si domýšlím obsah nedořečené Jonášovy myšlenky: „Konečně jsi tady!“

„Ano, jsem tu. A co se mnou uděláš?“ nevyřknu zase pro změnu myšlenku já. Nějak se nedokážu spontánně radovat. Nejsem přesvědčená o tom, že jsem vystoupila z vlaku na tom správném místě.

Dokud jsem slyšela jeho rytmus, byla jsem někde mezi. Ani sama ani s přítelem. Ve společnosti anonymních spolucestujících mi bylo fajn. Stojím na perónu poněkud zašlého nádraží. Už nejsem sama. V těsné blízkosti mého těla, kde běžně nikdo nebývá, je tělo člověka, se kterým zamýšlím strávit život. Nohy se mi podlamují nejistotou, zděšením sama nad sebou, nikoliv však láskou.

„Těšil jsem se na tebe. Pojď, mám tu auto. Dáme do něj tašky a můžeme se jít ještě projít. Tedy jestli chceš. Je krásně, viď, na to že je už konec září,“ upřesňuje mé místo určení Jonáš a bez přestání se usmívá. Nereaguji na stav počasí odpovídajícímu, či neodpovídajícímu dané roční době.

Nemohu se ubránit úvaze nad zvláštním obsahem věty: “Můžeme se jít ještě projít.“ Půjdeme-li se projít, kdy poznám, že už se procházíme, nebo zda jsme ještě stále na cestě za naším procházením? Jazykářky by neměly chodit na rande!

Odpovědět ale musím. „Jo, jasně, klidně.“

A začíná se dít to, na čem se dva mladí lidé na počátku svého vztahu právě dohodli.

ON

„Mami, nezapomněla jsi, že dnes přijede Kateřina, že ne?“ ujišťuji se hned při vstupu do kuchyně, kde už mám prostřeno k obědu. Jako každý den, všední nebo víkendový, maminka je zlatá. Na maminku je spolehnutí. Vím, že pro Kateřinku už postel dávno čistě povlékla a do koupelny přichystala o jeden ručník navíc. Jde vlastně jen o řečnickou otázku. Sedám si ke stolu po poslední šichtě tohoto pracovního týdne a jsem nabitý pozitivismem. Nic nemůže být lepší. Už tři měsíce mám novou přítelkyni a mám ji moc rád. Moji rodiče ji koncem každého týdne přijímají mezi sebe. Jako by její pravidelné návštěvy byly tou nejsamozřejmější samozřejmostí. Můj bratr ochotně vyklízí náš společný pokoj a stěhuje se na volné dny do obýváku v přízemí. Nikdo ani slůvkem nezapochybuje o tom, že ke mně Kateřinka patří. Mám rád svoji rodinu a mám rád Kateřinku. Za pár hodin si ji vyzvednu na nádraží a dotknu se jejího svetru. Ten mám také rád. Později se budu dotýkat i její pokožky pod svetrem a budeme spolu. Je mi jedno, čím čas naplníme. Možná pojedeme na nějaký zámek v okolí, protože zámky má Kateřina moc ráda. Možná se podíváme na film z dývídýčka, nebo si budeme vedle sebe číst a sem tam prohodíme nějaké slovo. Nemám žádné plány, žádné představy. Chci prostě být s Kateřinkou.

„A mami, prosím tě, nenuť Kateřinu zase do všech tvých buchet a štrůdlů a domácí sekaný. Ani do zítřejšího králíka. Prostě nech jídlo na ní. Víš, ona se tu pak necítí úplně v pohodě.“

Ještě jsem nikomu neřekl o problémech s jídlem, které Kateřinku trápí. Slovo „anorexie“ jsem už slyšel vícekrát, ale stejně jsem si o té nemoci ještě nějaké podrobnější informace vyhledal. Je to docela děs, jak některé ty holky vypadají a co prožívají. Kateřinka na tom ale naštěstí není vůbec tak špatně. Je pravda, že je trochu více hubená, ale to se přece může změnit. Jí docela málo, některé potraviny nejí vůbec. Ale hlady snad netrpí. Když si spolu zajdeme do restaurace, vždycky si něco vybere. Spíš bych řekl, že se hlídá. A to dělá asi většina holek, hlavně těch mladších. Mám ji rád takovou, jaká je, ať se třeba vyhýbá masu a sladkému. Sportuje, takže sílu má a je určitě zdravá.

„Jonášku, já ji přece nikdy do jídla nenutím. Já jí to jenom nabízím. To snad můžu, ne? Stejně si myslím, že by jí neškodilo, kdyby trošku přibrala. Určitě by nemusela tak urputně přemýšlet nad vším, co sní, jako to dělá. Ale to je její věc. A tvoje. Já vám do ničeho mluvit nebudu.“

„Tak fajn. A půjčím si na večer auto. Jenom abys to věděla. S tatínkem jsem se už dohodl.“

Jsem rád, že maminka běží se zbytky ke slepicím. Nemám v úmyslu před ní vyslovit to nevábné slovo „anorexie“. Moje, vlastně naše láska nebude mít jedinou skvrnku. O to se postarám.

ONA

Lázeňský park nám dopřává uhlazené cestičky s častou možností změny směru. Dostatek klidu i soukromí. Sem tam ho přerušují korzující páry i jednotlivci povětšinou staršího věku. Má to být předobraz naší společné cesty životem? Stojím o tu uhlazenost a zákaz vstupu mimo vyznačené stezky? A co ty křižovatky? Bude jich také taková spousta? A budu na každé z nich také tak nerozhodně nahlížet do všech stran a prosit v duchu o radu? Nebo budu rozhodnutí s chutí nechávat na Jonášovi, tak jak to dělám v tuto chvíli? A co ti protijdoucí? Pohlédnu na ně? Zastavím se u nich, nebo snad dokonce půjdeme kousek spolu? Ve všem hledám znamení, ve všem hledám nápovědu. Pomalu otáčím stránku hustě popsanou svobodou samoty. Váhavě se pouštím do prvního odstavce života s někým a pro někoho.

„Kateřinko, už se tolik těším, až bude hotový ten náš byteček. Já vím, je to vlastně tvoje bydlení. Ty ses postarala, ty se rozhodneš, jak a s kým tam chceš bydlet. Ale můžu se těšit, že jo? Půjdu za tebou, i když to pro maminku s tatínkem nebude jednoduché. Byla ses podívat, jak to se stavbou vypadá?“ pouští se Jonáš do tématu, které je pro nás oba to nejaktuálnější. Aktuálnější než předpověď počasí pro další dny. I když pro každého z nás jinak. Já spěchám na nové bydlení ze zcela praktických důvodů. Ve starém domku po babičce je v zimě zima. Už nechci spát ve dvou spacácích nastrojená jako eskymák a ráno se bát uklouznutí na namrzlé podlaze v chodbě. Jonáš očekává své naplnění v založení vlastní rodiny. Proto také hned dodává:

„Hned, jak se nastěhuju k tobě, zařídím svatbu. Takovou, jakou si budeš přát. A pak už nám nebude nic bránit. Budeme mít holčičku, nebo kluka. Co říkáš?“

Chvíli nic neříkám. Je to nějak příliš naplánované. V plnění plánů nejsem příliš dobrá. Snažím se představit si několik příštích měsíců a útěchu nacházím v čase k dobru, který je mi díky liknavosti stavitelů ještě dopřán. Slovo holčička mi ale v uších zní překvapivě radostně, jako by tisíc zvonečků rozehrálo svou zvonivou písničku. Kromě toho je to mnohem libozvučnější zdrobnělina než zmíněná maminka s tatínkem, kterým se bude stýskat po ztraceném synáčkovi.

„Holčičku,“ přitakávám bez sebemenších pochybností. „A bude se jmenovat Rozárka.“ Ani si nepřipouštím, že by Jonáš proti tak jasně vyhraněné představě mohl protestovat.

„Rozárka. No jasně ! To je to nejkrásnější jméno pro naši holčičku.“ Nadšení Jonáše nebere konce. Mými útrobami se však provrtává hodně nepříjemný červík. Kazí mi radostné rozjímání nad plánovaným rodičovstvím.

„Jonáši, ty ale víš, jak na tom jsem, viď? Napsala a řekla jsem ti už všechnu pravdu. Moje trable s jídlem mi poškodily tělo. Já si teď nejsem jistá, jestli se někdy doopravdy budu moci stát mámou. Je mi to všechno strašně moc líto. Věř mi, že se budu snažit udělat pro naše děťátko všechno, co bude třeba. V jídle jsem ale stále strašně moc nejistá. Nemám nad sebou moc. Nedokážu jíst ode všeho a už vůbec asi nedokážu jíst tak, abych přibrala. Bez toho moje tělo dát život nejspíš nedokáže. Víš, nemám teď pravidelné měsíčky sama od sebe. A trvá to už několik let. Chodím ale na injekce, které mé orgány udržují v chodu uměle. Nic před tebou netajím. Jsem anorektička a nevím, jestli to někdy může být jinak. Je mi to opravdu moc líto. Chci, abys věděl, že to se mnou nebudeš mít jednoduché. Chápu, že se můžeš rozhodnout všelijak. Je mi jasné, že život s tolika komplikacemi už od začátku můžeš odmítnout....“ Najednou se mi nedaří zastavit ten příval myšlenek vyvolaných lákavou představou mateřství. Nebojím se přitom, že mi Jonáš řekne ne. Mám strach sama o sebe. Potřebuji kousíček naděje, že jednou budu mámou vlastního dítěte. Jsem jak pětileté děvčátko, které se svou výmluvností snaží zmírnit pocit viny za roztržené punčošky.

„Vím to o tobě a nebojím se ničeho.“

Je vůbec přirozeně možné všechno, co mi Jonáš říká? Hledám pomyslné madlo, kterého bych se mohla přidržet, abych jeho slova dokázala brát vážně. Proč mi jenom všechno, co řekne, zní tak příšerně nepřesvědčivě?

„Něco jsem si o tvém problému přečetl. Podle všeho nemusí být všechno ztracené. Existují způsoby, jak tvému tělu pomoci. My to dokážeme! A kdyby třeba ne, můžeme si přece nějaké dítě adoptovat. Já bych proti takovému řešení nebyl. Naopak, pomohli bychom tak nějakému drobečkovi bez maminky i sami sobě. Co ty na to? Vadilo by ti vychovávat dítě, které není tvoje?“

Týjo, Jonáš mě dostává na kolena. Něco takového v sobě nosím jako krabičku poslední záchrany už nějaký čas. Jenom ještě nikdo nevolal o pomoc tak hlasitě, abych ji vytáhla na světlo. Tím „nikdo“ myslím samozřejmě sebe nebo Jonáše. Nic pro mě však není nad slunce jasnější jako to, že nehodlám zestárnout, aniž by mi někdo říkal „mami“.

„Fakt? To bys pro mě udělal? Vzal by sis cizí dítě a staral se o něj?“

„Ne, já bych to neudělal pro tebe. Já bych to udělal pro nás.“

Nedá mi, abych pohledem nezkontrolovala, zda se nad Jonášem nevznáší svatozář. Není to sice muž, který by mi zajel pod kůži, ale srdce má veliký. Moje touha být někomu maminkou mi velí, abych ho nespouštěla z očí. No, opustit ho v nedělní podvečer bohužel ještě musím. Ale už teď je mi jasné, že mě tu příští pátek bude mít znovu. Živočišně prostá potřeba mateřské lásky mě snad naučí i lásce partnerské.

ON

Proč jen si je Kateřinka stále tak nejistá? Copak jí nedávám dostatečně najevo, že s ní chci být napořád? Možná s ní málo mluvím. Ženy prý potřebují neustále všechno probírat a plánovat. Měl bych se to naučit, aby ve mně cítila větší oporu. Jenomže já jsem spíše nemluva. Jsem rád, že ji mám u sebe. A to mi stačí. Snad mi ale před chvílí porozuměla a uvěřila. Já fakt chci děti a nevadí, že nebudou naše vlastní. I tak budeme rodina.

„Kateřinko, zůstaneme dnes na večeři doma. Maminka už něco připravila. Nevadí?“ vezu si Kateřinku po krátké, ale krásné vycházce do našeho domu a dost se těším na společný večer v soukromí.

„No, ale dám si opravdu jenom něco malého. Viď, že to zařídíš, abych nemusela sníst všechno, co mi tvoje maminka předloží?“ strachuje se už zase Kateřinka. Jsem odhodlaný za ni bojovat. Není a nesmí být jen pohublá anorektička. Je to moje holka, která mi píše hodně dlouhé a upřímné dopisy. Je to také učitelka, kterou mají děti rády. Je to běžkyně a plavkyně a taky slečna ze zámku, na které visí oči zvědavých turistů. A bude moje. Co kdybychom se zasnoubili?

Není však už dostatek času k tak závažnému rozhovoru. Parkuji na dvorku před boudou našeho psího kámoše Alana a vznáším se geniálností mého posledního nápadu. Ještě chvíli si ho ale nechám pro sebe.

ONA

Dívám se z obrovské výšky na tisíce světýlek pod sebou. Neuvažuji přitom nad seskokem z Eiffelovy věže. Ani se nenechávám unášet letadlem do míst s příhodnějším podnebím. Stojím u

nezvykle širokého okna mého prvního, samostatného bydlení. Lež. Našeho bydlení. Jonáš se zítra postěhuje spolu se mnou. Budeme se sestěhovávat, abychom byli od zítřka nepřetržitě spolu. Líbí se mi tu, i když tu kromě kreativní zmenšeniny kuchyňské linky a nejobyčejnějšího typu elektrického sporáku vůbec nic není. Další nepravda. Je tu teplo, a to bez mého přičinění. Jsem více nadšená z představy okamžitého tepla při vstupu do dveří, než ze společného sdílení s Jonášem. Ze sdílení prostoru, času, tohohle úžasného výhledu, i té jediné, nepříliš objemné vestavěné šatní skříně v předsíňce. Ze sdílení spánku i bdění. Nakonec i toho vytouženého tepla sálajícího z ústředních radiátorů. Budu ale sdílet, abychom byli rodina. I když mě z dosud neprobádaných příčin minul stav zamilovanosti a na lásku z mé strany se odvažuji pomýšlet jen s největší opatrností. Zvyknu si. Copak si nemuseli zvykat všichni, kdož žili své jezevčí životy v dosluhujících domcích po prababičkách?

„Tak co, jak to tam vypadá? Už se nemůžu dočkat, až ten náš byteček uvidím. Asi dnes vůbec neusnu. Ráno za tebou vyrazím co nejdříve. Všechno už mám sbalené. Tak to jen naházím na přívěs a kolem sedmé budu u tebe.“ Jonášův dech ohřátý jeho horlivou nervozitou na neúnosnou teplotu mi spaluje ucho přilepené k telefonnímu sluchátku. Nepřetržitý vodopád jeho slov mi nedává příliš šance vylíčit mu moje první dojmy po převzetí prvních vlastních klíčů. Od prvního vlastního bydlení.

„Maličký ale krásný,“ vměstnám to nejdůležitější kamsi mezi šlehající plameny a už mi zase rudne ucho.

„Čekej mě tam, prosím. Až vyložíme moje věci, odvozíme hned tvoje. Já se snad zblázním radostí. Dočkali jsme se. Koupíme tu rozkládací pohovku, která se ti líbila. Ledničku, nějaké nádobí, prostě budeme bydlet. Moc se na tebe těším.“ Z Jonáše tryská nadšení jako světlo z žárovky. Před očima nemám jeho, ale mého dvouletého synovce výskajícího nad plyšovým krtečkem objeveným pod dárkovým papírem. Sama sebe ale nedokážu přesvědčit o tom, že je všechno, co se právě děje a bude dít, tak báječné, skvělé, chtěné a jediné správné.

ON

Dávám si budík na pátou, i když zítra nejdu do práce. Nepůjdu teď do práce několik týdnů, protože v té staré jsem dnes skončil a v té nové začnu až v novém roce. Chci být u Kamilky co nejdříve. S naložením mého harampádí na přívěs a s hodinovou cestou mi to akorát tak vyjde na dohodnutou sedmou. Stejně dnes nejspíš nebudu moct usnout. Strašně se těším. Už nic neřeším. I když mi nebylo zrovna lehko, když jsem o mém definitivním odchodu z domova debatoval s rodiči. Bylo mi líto hlavně maminky. Asi jí budu dost chybět. Tatínek je přece jenom chlap, ale mamince bude smutno a bude se jí stýskat. A mě také. Našel jsem si však Kateřinku a nikdo už nemůže za to, že bydlí ve vzdálenějším městě. Sice jsme spolu mluvili i o možnosti postavit si domek u našich na zahradě, ale Kamilka na vesnici žít nechce. Dojíždění za prací by bylo složité. A vůbec. Je zvyklá na pestřejší život. Chodí plavat do bazénu. Sem tam zajde do kina, do divadla a má také více známých a kamarádů, o které nechce přijít. Rozhodl jsem se dobře. Půjdu za ní. Kateřinka si koupila byt ještě dříve, než jsme se poznali. Teď tam budeme spolu. Nejraději bych vystartoval hned. Tak strašně jsem zvědavý, jak to tam bude vypadat. Prý máme překrásný výhled na celé město. Dvanácté patro, to je něco. Nikdy jsem snad v tak vysokém domě ještě nebyl. Konečně se nebudu muset podílet na všech těch zahradnických a hospodářských pracích kolem našeho domu. To mě fakt nikdy nebavilo. Budu tak mít o dost více času na knížky a na všechno s Kateřinkou. Budu dělat všechno, co ona. Prostě to tak chci. Už se nechci zabývat ničím z minulosti. Kašlu na hudbu, shánění desek, utrácení za koncerty. Ani šachy nebudu potřebovat, když budu mít Kateřinku.

A na kole budu jezdit, jenom když jí to nebude vadit. Stejně už nikdy nebudu mít z ježdění žádný valný požitek, protože mě to bude od začátku táhnout zpátky za ní. Od zítřka budu žít nový život. Konečně.

ONA

Změnila jsem příjmení. Už nejsem slečna. Bože, vůbec si tak nepřipadám. To mě budou ode dneška všichni oslovovat „paní“? Nezní to příliš parodicky při pohledu na mé kostnaté dívčí tělo a naivní, ustrašeně stydlivý pohled očí mezi zbytky pubertálních pupínků akné? Já mám být paní? Neklade to na mě novou zodpovědnost za chování? A neměla bych také více dospělácky vypadat? Stále se totiž nemám v úmyslu zabývat slušivějšími hadříky ani malovátky, které by dodaly více barvy mé pobledlosti. Můj šatník se skládá ze dvou kusů obnošených riflí, několika málo triček střihu „halabala“ a svetrů podobného stylu. V koupelně jen velmi neznatelně voní obyčejné mýdlo a kopřivový šampon. Má-li někdo chuť prohodit se mnou pár slov, rozlije se mi červeň po tvářích jako světlo na semaforu jasně dávající povel „STOP“. Jsem nejisté, nedovyvinuté kůzle, které ustrašeně prchá před projevy okolního světa do bezpečí své skrýše. Role manželky a ženy je mi stejně vzdálená jako krátery na měsíci. Přes svoji zdánlivou blízkost zůstávají nedosažitelné.

Něco se přesto změnit má a musí. Uzavřením manželství je tu muž, který touží být otcem našich dětí. A to nepůjde bez jedné zásadní věci. Musím se zbavit antikoncepce, kterou neberu jen z důvodů ochrany před početím, ale i jako léčbu mé domnělé neplodnosti. Zatím stále pouze domnělé. Naštěstí. Můj cyklus sice neprobíhá spontánně, ale dokud se o početí nezačneme skutečně pokoušet, nemůže nikdo prohlásit, že počít nemohu. Berlička pro mou kulhavou chůzi životem. Někdy má ale i obyčejná berle cenu zlata.

„Dobrý den, posaďte se. Co Vás k nám přivádí? Potřebujete předepsat další řadu pilulek? Nejsme my ale teprve někde uprostřed cyklu? Nebo máte nějaké jiné potíže?“ vyslovuje své jistě již dlouhou praxí omšelé věty stárnoucí lékař, který svůj život zasvětil ženám. Nevlastní harém. I když v jistém smyslu vlastně ano. Harém šťastných maminek, kterým dopomohl k vytouženým potomkům, a vyléčených pacientek, které jejich ženskost měla v úmyslu zradit. Tomuhle člověku se nebude umírat nesnadno, je-li pravdou, že nás do ráje doprovodí vděčné a milující duše, pomyslím si. Bývá pro mě těžké zastavit řeku nejrozmanitějších úvah. Dostat svou mysl tam, kde se právě nachází i moje tělo. Moje duše nesouzní s mým tělem. Ale jsem už taková.

Chvíli mi trvá, než se podaří zkoncentrovat myšlenky do jednoho bodu. Ten bod je miminko. Usedám tedy velmi pomalu, aby má promluva mohla být ještě pomalejší.

„Pane doktore, chci Vám nahlásit změnu jména a adresy. Vdala jsem se.“

Oči sympatického padesátníka v bílém se zvednou od mnou předloženého, s pečlivostí vyplňovaného menstruačního kalendáře. Mě udiví jejich čistá modř, která tak úplně

neladí se stářím jejich vlastníka. Naše pohledy se střetnou. V tu chvíli neviditelná poklička přiklopí klokotající nádobu mých připravovaných slov. Stejně najednou oba cítíme, že asi víme. Někdy je kupodivu slov netřeba. Máme přece i jiné smysly než pouhý sluch.

„Aha. No to je krásné. Gratuluji a děkuji za dobré zprávy. Tuším asi správně, s čím za mnou přicházíte.“

Raději se nezabývám výrazy krásné a dobré. Probudila bych tak pouze dřímající pochybnosti o svých vlastních citech. Schopnosti milovat, mít rád a radovat se. Raději hned přikyvuji na souhlas s nevyřčenou domněnkou.

„Vy jistě budete chtít miminko. Je to tak?“ a následuje krátká odmlka pro mé další přikývnutí. „Tak se na to podíváme, co pro to můžeme udělat. S trochou dopomoci by to neměl být problém. Pokusíme se Vaše tělo připravit tak, aby docházelo k uzrávání vajíček, která by pak mohla být Vaší dělohou náležitě přijata. Záleží samozřejmě na Vaší spolupráci i na troše štěstí. Ale není důvod nevěřit.“

Moje oči už se nepouští těch modrých studnic naproti. Do duše mi začíná proudit naprosto nová emoce. Nevyslovitelně hebká, voňavá, povznášející, rozpínavá a mocná. Láska k dítěti.

„Ano, ano, ano...“ šeptám do rytmu mých pohybů hlavou a nic si v tuto chvíli nepřeji více, než abychom už začali. Chci mít pocit, že jsem vykročila směrem k maminkovství.

„S antikoncepcí samozřejmě můžete přestat hned ode dneška. Dáme tělu týden na to, aby si stačilo zvyknout na změnu. Potom přijdete, abychom začali pomocí injekcí stimulovat Vaše vaječníky k pořádné práci. Nemusíte mít žádný strach. Celý proces obnáší pouze jednu injekci uprostřed cyklu a potom týden medikace před ovulací pro nárůst děložní sliznice. Při příští návštěvě Vás podrobněji poučíme, jak se sledovat a jak si správně naplánovat styk s partnerem, abychom Vaše šance pokud možno znásobili.“

Se zdravotní sestrou, která je mimochodem skutečnou ženou tohoto jedinečného člověka, si ještě domlouvám termín příštího setkání a už se ocitám na ulici. Ještě že je leden a mrazivý vzduch mi tak pomáhá vnímat okolní svět, který si dál běží ruchem mě tak dobře známého města. Přesto si tu dnes připadám jako zbloudilý cizinec. Všechno je najednou nové. Jinak barevné. Auta jedou jinou rychlostí, vítr fouká jiným směrem. Objevila jsem v sobě nový prostor, který během několika okamžiků změnil mé vnímání. Prostor pro lásku. Sice jenom pro lásku k dítěti, ale je snad někde dáno, že láska musí přicházet v předepsaném pořadí? Třeba se díky děťátku naučím milovat i svého muže. Třeba...

ON

Kateřinka je moje žena ! Už nás nic nerozdělí ! Byl to dobrý nápad slíbit si věrnost v kapli. Před skutečným oltářem. I když nejsme věřící, mělo každé slovo při našem svatebním obřadu mnohem větší váhu, než kdyby bylo vyslovené někde na úřadě. Při úřední svatbě se snad takové sliby ani nepronášejí. Pokud vím. Jsem si naprosto jistý, že i Kateřinka si je jistá. Nás dva nikdy nic nemůže rozdělit. Ani na vteřinku nezaváhám, když mám vyslovit, že mezi námi dvěma je ta nejčistší láska, že si oba budeme do smrti věrní. Jsem rád, že jsem ženatý právě s Kateřinkou.

„Kateřinko, byla jsi už u toho svého doktora? Víš, co myslím. Kvůli těm ženským věcem, abychom mohli mít miminko.“ Jestli si správně vzpomínám, měla dnes ráno v plánu tam zajít.

„Jo, byla a dobrý,“ na to ona a já zrovna nevím, co si pod tím mám představit. Naštěstí není pomlka v její řeči zas tak dlouhá, abych musel klást otázky na téma, o kterém toho vím hodně málo.

„Mám hned vysadit antikoncepci. Za dva týdny začneme s přípravou.“

Není mi jasné, co nebo kdo a jak se bude připravovat, ale už se snad ani nemusím ptát dál. Co já můžu vědět víc o ženách, než že je třeba je milovat, aby mohly otěhotnět. A to já zase jo. To já Kateřinku miluji.

ONA

„Co se stalo, Kateřinko?“ pátrá po příčině mých slz Jonáš. Ještě jsem si nezvykla, že o mně potřebuje neustále vědět všechno. Proč se usmívám, nebo právě neusmívám. Proč jím méně, nebo piji více než jindy. Proč se chvíli dívám do daleka, nebo proč se mi oči klíží dříve než obvykle... A to už jsme spolu druhé roční období.

„Tentokrát jsem tomu doopravdy hodně věřila, víš? Už jsem se začínala těšit. Chtěla jsem tě strašně moc překvapit. Jsem úplně k ničemu,“ a brečím dál jako želva, která kdoví jestli brečet vůbec umí.

„Počkej, o čem to mluvíš? Ty jsi to dostala?“ Slovo menstruace jakoby muži nedokázali vyslovit. Jejich slovník se pokaždé zmůže jen na nějaké mnohoznačné „to“. A ono „to“ ve mně vzbuzuje ještě hlubší pocit lítosti.

„Hm, zase. Každý měsíc je to stejné. Nekonečné čekání, které končí zklamáním. Už přestávám věřit. Je to všechno k ničemu. Ty injekce a léky a měření teplot a milování podle kalendáře v předpisových polohách. Copak tobě to nevadí? Jak se mnou můžeš vydržet? Stejně si nakonec najdeš jinou ženu, která ti bude rodit děti bez problémů,“ začínám docela jednoduše hysterčit.

Jonáš mi dává tolik lásky a podpory, kolik se sám Bůh zdráhá dát, ale já se mu nedokážu odvděčit. Nijak. Našel si ve mně místo životního partnera. Nikoliv však milence nebo milovaného manžela. Moje srdce se navíc nezmůže. A jako dezert k neopětované lásce mu dost často servíruji zodpovědnost za mé vlastní nezdary. Že mi není hanba.

Jonáš však dosud nikdy neselhal. I teď je okamžitě připraven hodit mi záchranný kruh, abych se neutopila ve vlastní, nevábně zapáchající sebelítosti.

„Klid. Kateřinko. No tak, uklidni se a nebreč tolik. Vždyť je to teprve pátý měsíc. Nečekali jsme přece ani jeden, že to půjde snadno a hned. Já s tebou budu, i kdybys neotěhotněla nikdy. Slíbil jsem ti to přece. Pořád je tu ta druhá možnost. Dětské domovy jsou plné dětí, které by byly šťastné za maminku, jako jsi ty.“

„Jonáši, zadrž ! Já ještě žádná máma nejsem. Nevěřím, že někdy budu. Já tomu prostě nevěřím,“ melu si svoji mantru, která má ve mně kořeny stoleté lípy. Nedaří se mi věřit pouhým nadějím. Potřebuji jistoty, fakta, důvody a jasné vize. Jsem už taková.

ON

„Pojď sem. Pojď ke mně. To přece není důvod k tolika slzám. Nezadařilo se teď, zadaří se příště. Já tomu prostě věřím. Co bys teď chtěla? Máš na něco chuť? Nebo půjdeme raději ven? Řekni,“ vybízím moji milou, uslzenou ženušku. Opravdu bych pro ni teď snesl modré z nebe, nebo natrhal luční kvítí. Nebo vylovil prstýnek ze dna oceánu. Tedy udělal bych všechno, kromě toho posledního. Ani na dno bazénu bych se nedokázal potopit. Při takové věci totiž hrozí vniknutí vody do uší a k tomu já jsem ještě nikdy, fakt nikdy nenašel odvahu. Jinak bych ale doopravdy splnil každé přání. Jen kdyby Kateřinka nějaké vyslovila. Jen kdyby už přestala plakat.

„Jonáši, já chci dítě. Nic jinýho. Chci dítě,“ opakuje mezi vzlyky Kateřinka a to je právě to, co jí spolu s oním utopeným prstýnkem nejsem schopen dát. Co mě to začíná napadat? Že by mohla být chyba ve mně? Zatím se po kvalitě mého mužství nikdo nepídil. Ale co když to ještě přijde? Chlapi si o vyšetřeních toho druhu vyprávějí všelijaký historky. No, snad se tomu nějak vyhnu.

„Kateřinko, kdybych mohl, udělám pro to všechno na světě. Sama víš, že v tuhle chvíli jsme zase na pár dnů vyřazeni ze hry,“ utěšuji, ale nemám zrovna nejlepší pocit z přehnaně líčeného hrdinství. Všechno na světě bych neudělal. Na ty moje spermie asi stejně budu muset nějaký doktorský oko pustit.

ONA

Devátý neúspěšný cyklus. Můj trpělivý doktor navrhuje zásadní obrat v dosavadní taktice za miminkem. Přesvědčuje mě, abychom se na tři měsíce vrátili k původní tabletkové antikoncepci, což mi dělá velkou potíž jenom poslouchat. Natož pochopit a souhlasit. Prý se tak pokusíme pro jakousi léčku na mé tělo. Zmateme ho zdáním, že po něm vlastně vůbec nic nežádáme. A až onen nenáviděný preparát nečekaně vysadíme, zareagují pak mé rozmnožovací orgány z nastalého šoku okamžitou aktivitou. Tedy možná. Snad? Budeme-li věřit, stává se to. Není to vyloučené. Je to možné, nikoliv však jisté. Vcelku přesná nahrávka na bezvěrce, jako jsem já.

Sdělit něco takového Jonášovi, to není jako bavit se o neplechách mých žáků. Abych zvládla mé rozbouřené emoce, pomáhám si neutrálním prostředím s přítomností veřejnosti. Beztak nejsou společné obědy s Jonášem v nějaké z místních restaurací žádnou extra událostí. Já se snad udržím hlasitě nevzlykat a neoponovat chlácholivým řečem Jonáše nepřiměřeně zvýšeným hlasem.

„No co, tak si počkáme a uvidíme. Tři měsíce jsou jenom drobek života, který mám s tebou před sebou. Zkusíme na naše děťátko nemyslet a užijeme si je jinak. Za pokus to přece stojí. Nebudeš smutnit až do vánoc, že ne?“

To se mu to mluví, když se ho to netýká. Tedy týká, ale jeho těla se to netýká. Vyšetření jeho spermatu metodou populárního spermiogramu totiž dopadlo na výbornou. Zato já už jsem ze vší té víry a nevíry přibrala nemálo kil, proti kterým se moje anorexie vehementně brání. Co já teď s tím? Všechno se ve mně vzpírá dalšímu jídlu. Za každé sousto sklízím výčitky záhadného podvědomí, proti kterým ztrácím můj jediný argument. Moje vlastní mateřství. Nevím, jak dál. Co bude zítra? Co budu mít na talíři? Ani čím budu žít. Ta vysněná malinkatá holčička se totiž už dokázala stát smyslem celé mé pošramocené existence.

ON

„Víš co? Odpočineme si od toho neustálého sledování a hlídání se. Budeme chvíli myslet na jiné věci. Ono to uteče, uvidíš. Mohli bychom si třeba vyjet na hory, jako jsme byli před rokem touhle dobou. Počasí už asi sice nebude nic moc, ale nemusíme přece chodit po túrách,“ navrhuji docela spontánně nejčerstvější myšlenku, která mi proběhla hlavou. Už se mi fakt nechce oplakávat naše rozmnožovací neúspěchy. Je to měsíc co měsíc stejný rituál za ztrátu vajíčka. Přitom jich prý ženy mají na tisíce. Teď ještě ke všemu tohle! Kateřince vzali její modlitební knížku, menstruační kalendář. My tu smutníme jak nad ztrátou kreditní karty.

„Nikam nepojedeme. Nechce se mi. Stejně bude všude jenom bláto a nevlídno. Nesnáším zimu na horách. A nebudu dnes obědvat. Nemá to cenu. Cpu se, tloustnu a podívej, kam to vede. Už nevěřím těm báchorkám o tom, jak potřebuji kvůli dítěti přibrat. Nefunguje to. Nebudu jíst. Nemám proč.“ Kateřinka má jednu ze svých špatných chvilek a štve mě. Jako by nestačila úplně marná debata o těhotenství. My se budeme přít ještě navíc o jídle. Jestli přestane jíst, přestanu také. Jen ať vidí, co to s druhým udělá, když má takového partnera. Nebaví mě sedět nad talířem sám. Dívat se, jak Kateřinka napichuje po kuličkách samotný hrášek. Možná si ty kuličky dokonce odpočítává. Za ten rok, co jsme spolu, se u ní v jídle vůbec nic nezměnilo. Trošku přibrala, to jo, ale hlídá si stejně každé sousto a počítá kalorie snad i u vypité minerálky. Její krize mě dost vytáčejí.

„Jak chceš. Tak odcházíme,“ a zvedám se, abych útratu za vypité džusy zaplatil přímo u baru.

„Co je? Ty nebudeš obědvat?“ diví se docela pochopitelně moje nenapravitelná anorektička.

„Ne. Dokud nebudeš jíst ty,“ a na odpověď už nečekám.

ONA

Už je to tu zase. Sníh zatím stihl několikrát napadnout, zmizet a znovu napadnout, ale stále delší dny mu pomalu přestávají projevovat svou přízeň. Jsou to už jen nahodilé ostrůvky umouněných zbytků té bílé hmoty, které až nápadně připomínají smetiště mé víry a nadějí. Druhý cyklus po oddychové fázi, kdy jsem se pomocí barevných pilulek nesmyslně bránila tomu, co je mým největším přáním. Druhý měsíc se snažím naladit na mollovou tóninu v rytmu legata, abych vytvořila zdání absolutní pohody a správného rozpoložení pro uhnízdění oplodněného vajíčka. Zůstávám však v nejhlubších tónech durového staccatta. Nedokážu se naučit býti optimistkou.

„Zítra ráno bys už mohla vyzkoušet ten test, ne?“ připomíná mi Jonáš ještě před usnutím. Nemyslí tím zrovna test znalosti dopravních pravidel pro získání řidičského oprávnění.

„Hm, nevím. Bojím se. Není ještě brzy?“ vyhýbám se z nepochopitelných důvodů tématu, o kterém jediném jsem v posledních měsících schopna přemýšlet i konverzovat.

„Neříkal ti doktor, že pokud to nedostaneš do pátku, že se máš přijít ukázat?“ správně utkvěla v Jonášově paměti věta, kterou jsem mu před dvěma týdny sdělila. Tenkrát se mi zdálo, že se zítřejšího pátku nikdy nedočkám. Teď si s ním najednou nevím rady.

„Jo, máš pravdu. Měla bych tam ráno zajít. Učím ale od osmi. Moc se mi to nehodí.“ Tak strašně se bojím verdiktu lékaře, že bych začátek vyučování posunula nejraději už na sedmou. Měla bych tak pádný důvod nemít na doktora čas. Tento cyklus byl totiž poslední, který se se mnou rozhodl podstoupit. V případě neúspěchu dostanu doporučení do centra asistované reprodukce a soukolí našich životů bude muset změnit směr.

„Snad to nechceš nechat být? Máme před sebou víkend. Byl by zase plný nejistoty. Kromě toho jsme přece chtěli odjet na pár dnů k rodičům, když máš příští týden ty jarní prázdniny. Tak si tedy test nedělej, když nechceš. Ale nech se, prosím, alespoň prohlédnout. Stále jsi tak nedočkavá a teď tě najednou nic nezajímá? Někdy tě fakt nechápu.“

Má pravdu, muž můj. Jenom kdyby mi také dokázal povědět, jak přelézt tu bariéru strachu z dalšího možného zklamání.

„Jonáši, ještě spíš? Podívej. Říkala jsem ti, že je všechno zbytečné. Na testu nic není. Negativní. Jedna čárka. Nemá cenu nikam chodit. Jdu normálně do práce a hotovo.“ Ani nevím, jestli mě už poslouchá.

Poslouchá a hned má potřebu překontrolovat situaci: „Ukaž mi to! Udělala jsi všechno podle návodu? A jak je to už dlouho? Třeba musíš ještě chvíli počkat!“

Znám Jonáše. Jeho usilovné snažení vidět vše růžovými brýlemi mě už nepřekvapuje. Mlčky vstávám a jdu do kuchyně pro ten prokletý proužek čehosi, co v sobě skrývá celou škálu emocí.

„No jo, asi nic. Asi tam doopravdy nic není. Ale k tomu doktorovi musíš tak jako tak. Půjdu tam s tebou, jestli ti to nevadí. Počkám v čekárně, abys na to nebyla sama.“

Nedokážu si Jonáše představit v čekárně mezi samými ženami. Natožpak následné uslzené vysvětlování událostí v ordinaci. Ale nemám náladu se přít. Je pro mne jednodušší nechat se vést. I kdyby to dnes mělo být třeba do samotného pekla.

ON

Nevím, co si o tom mám myslet. Ale Kateřinku v tom samotnou nenechám. Jestli pro ni dnes mají skončit naděje na otěhotnění přirozeně, tedy díky mé přítomnosti v jejím těle, chci být u toho. A co je na tom, že budu v čekárně u ženského doktora? Doprovázím snad svoji ženu. Nemám se za co stydět. Cestou se stavím v práci a dojednám si na dnešek volno. Ať už to dopadne jakkoliv, neměla by dnes být Kateřinka sama. Mám ji rád.

ONA

Jakýmsi zázrakem je jindy přeplněná čekárna naprosto prázdná. Jsem tedy ušetřena nepříjemného čekání se strašidly v zádech. V momentě vcházím do známé místnosti s vyšetřovacím lůžkem určeným jen ženám. Při pohledu na něj mě polévá studený pot. Další překvapení z úst hodného člověka v bílém na sebe však také nenechává dlouho čekat.

„Dnes Vás prohlížet nebudu. V tomto časném stadiu bychom beztak nebyli o nic moudřejší. Sestřička provede těhotenský test z Vaší ranní moči a uvidíme. Za chvíli Vám dáme vědět.“

Jsem vykázána tam, odkud jsem před pár minutami přišla. Jonáš vyzvídá očima. Nedozví se však víc, než: „Musíme chvíli počkat.“

A tohle dnešní jediné čekání se nakonec náramně vyplatí.

Klika cvakne, dveře letí. Nespatříme však rozzlobenou polednici, nýbrž rozzářenou tvář sympatické sestřičky.

„Tak vidíte, dočkali jste se. Trvalo to o malinko déle, protože jste ještě na úplném začátku, ale nakonec se nám to potvrdilo. Vždyť pan doktor také hodně držel palce. Pojďte si dál.“

Vyzývá nás oba, protože teď už v tom Jonáš začíná hrát svou rovnocennou rodičovskou roli.

„Ale pane doktore, já jsem si test zkoušela už ráno, než jsem šla k Vám, a byl negativní. Je to tedy možné? Je to jisté, že budeme mít miminko?“ Jedna věta sestřičky mě ještě přesvědčit nedokáže.

„Ano. Skutečně si myslím, že si můžeme být jistí. Jenom se v případech tak časného těhotenství musí dát testu více času. Kolikrát odečítáme výsledek až po hodinách. U Vás to ale naštěstí tak dlouho netrvalo. Ode dneška byste tedy měla myslet na své nenarozené dítě a podle toho se chovat. Předpokládám, že asi víte, co to obnáší. Přesto Vám dáme pár letáčků, ze kterých vyčtete doporučenou stravu a základní pravidla životosprávy. K nám přijdete za dva týdny, kdy už se na Vašeho drobečka budeme moci podívat. Vystavíme Vám pak těhotenskou průkazku a domluvíme se na pravidelných kontrolách. Samozřejmě přijďte kdykoliv, když budete cítit, že se děje něco neobvyklého. Jsem moc rád, že nemusíme podstupovat náročnější cestu. Budu se na Vás těšit příště.“

Poslouchám věty, o kterých jsem snila více než rok. Teď se tu vznášejí v prostoru a patří jenom mně. Zatím se ale nedokážu radovat. Potřebuji asi čas a soukromí, abych si svůj sen mohla převést ve skutečnost. Přeložit zásilku z místa na místo. Aklimatizovat se na nové podmínky. Přijmout novou roli. Učinit změny v jízdním řádu. Přidat pár ingrediencí. Několik položek ubrat. Vytvořit seznamy a učinit souhrn. Přepnout na jiný kanál. Někde posílit, jinde ubrat. Tu přisvítit, tam zase zhasnout. Přesednout na jiný vlak. Nebo snad úplně změnit trať? Hlavně se dostat do cílové stanice. Zvládnout úlohu. Dobrat se výsledku. Najednou mi připadá neskutečně těžké to, co právě začíná. V mém břiše roste dítě. Obstojím?

Jonášův úsměv se přišpendlil v blízkosti uší a jeho obličej jakoby vypadl z obrázku v dětské knížce. Jak se měsíček na svět usmíval. Tak by se ona pohádka pro batolátka mohla jmenovat. Jonáš by byl stejně oblíbeným hrdinou jako dobrácký Maxipes Fík.

„Kateřinko, měla jsi mi věřit, že všechno dobře dopadne. Co tomu říkáš? Je to zázrak, viď?“

Tak měla jsem věřit na zázraky nebo věřit Jonášovi. Nebo je obojí totéž? Jsem dezorientovaná zase o něco více. Odpovědi se mi nedostává. Jsem ráda, že se dostanu do bundy.

„No tak, copak ty nemáš radost? Tak řekni něco?“

A pak že muži nejsou upovídaní. Jonášovi se to daří. Jeho měsíčkovsky dokonalý úsměv tím pranic netrpí. Ve mně probublávají tak roztodivné emoce, že kdybych uvolnila záklopku v krku, vyšel by mi z pusy namísto slov ohňostroj. Já najednou nejsem já. Připadám si jak planeta, která v jediném okamžiku změnila svoji dobře zajetou oběžnou dráhu. Zatím se necítím šťastná. Zatím se cítím zmatená.

Z chodníku před domem s ordinací lze dohlédnout k nedalekému obchodu Baby-svět na druhé straně ulice. Aniž by má mysl vyprodukovala jedinou spořádanou myšlenku, zastavím se u výlohy očima. Nedaří se mi vykročit směrem, odkud jsem sem přišla. Chci tam. Obrovsky, neskutečně chci mé malilinkaté holčičce v mém bříšku dokázat, že o ní vím. Že s ní počítám. A že jsem tu pro ni. Je to nezbytně nutné. Nebo nutně nezbytné? Musím jí koupit její první věcičku. Naprosto první a zatím jedinou věcičku, která bude na tomhle celičkém světě patřit jenom jí. Zavěsím se do Jonáše a přiměřeným nátlakem ho přinutím přejít se mnou silnici. Kráčíme spolu poprvé do Baby-světa, abychom se postarali o blaho našeho děťátka.

A tak už to budeme od této chvíle dělat pořád.

ON

Skvělý ! Budu táta ! To je neuvěřitelný ! Já to věděl, já to věděl od samýho začátku, že to musí dopadnout dobře. Mám přece Kateřinku hrozně rád !!! Budu mít prcka. Úplně mrňavýho prcka, kterej na mě bude závislej jak alkoholik na skleničce ! Táta! Vlastně už jsem táta. Zbývá pár měsíců a porodíme si naše dítě !

„No tak, Kateřinko, řekni už konečně něco! To je přece nádhera ! Vyšlo to !!“ nechápu, proč Kateřinka tak zarytě mlčí. Tolik to chtěla a teď jenom mlčí. Někdy mám pocit, že se v ní vůbec nevyznám. „Počkej, kam mě vedeš? Nepůjdeme to raději někam oslavit? Dáme si něco moc dobrého. Výjimečného a drahého, ať to stojí za to!“ Ale Kateřinka na moje plácání z radosti nereaguje a vede mě přes ulici. Aha, asi už začínám rozumět. Tady se prodávají miminkovský věcičky. Ale není přece jenom ještě trošku brzy? Vždyť jsme se to teprve dozvěděli ! To už budeme kupovat výbavičku?

„Ty tady chceš doopravdy něco koupit? Už teď? Dnes?“ a zírám na svoji ženu, která má naprosto nečitelný výraz ve tváři. Takový, jaký jsem u ní ještě nikdy neviděl. Co si s tím mám počít?

„Hm, teď. Já musím Rozárce koupit něco, co bude jenom její. Aby už u nás jako bydlela. Musí tam mít něco svého. Vadí ti to?“ šeptá mi Kateřinka poblíž mého ucha, aby si její pomatenosti nevšimla prodavačka. Hledám pohledem její oči. Není to pomatenost, co v nich nacházím. Je to nadšení, pýcha, hrdost a jakási nová, hluboká, něžná láska, kterou nechala Kateřinka vyznít ve jménu Rozárka. Nemůžu si pomoci. Musím Kateřinku políbit. I před prodavačkou.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

část první

část druhá

část třetí

část čtvrtá

část pátá

část šestá