Becky Masterman

BĚSNI A ZUŘ (ukázka)

Originální název: Rage Against the Dying, vydáno u Minotaur

Books, New York, 2013.

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Becky Masterman

Published by arrangement with St. Martin’s Press, New York.

All rights reserved.

Translation © Roman Tilcer, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6871-9

Toto dílo je fikce. Všechny postavy, organizace a události uvedeny v této knize jsou výplodem autorčiny představivosti a jsou zobrazeny fiktivně.

Pro Fredericka J. Mastermana,

mého manžela a konečně i spisovatelského parťáka

PODĚKOVÁNÍ

Můj dík patří Helen Hellerové a Hope Dellonové, což jsou spíš spoluautorky než agentka a redaktorka. Pořád nemůžu uvěřit, jakou jsem měla kliku, že jsem získala na svou stranu tyhle dva úžasné mozky.

Omlouvám se, že jsem si přizpůsobila geografii Tucsonu, ale snažila jsem se být co nejvěrnější v otázkách trestního řízení a forenzních záležitostí. Následující odborníci mi radili buď osobně, nebo prostřednictvím svých odborných publikací: Anil Aggrawal (parafilie), Ronald Beckett (mumie), Diana Franceová (antropologie), Vernon Geberth (sériové vraždy), Harold Hall (psychologie), Steven Karch (toxikologie), Rory McMahon (vyšetřování), Michael Napier (výslech), Scott Wagner (patologie), Richard Walton (vyšetřování odložených případů), a obzvlášť James Williamson, tucsonský detektiv ve výslužbě, který pro přesnost četl rukopis, provedl mě forenzní laboratoří a naučil mě střílet. Pokud tu něco nesedí, je to zcela schválně a můžu za to já.

NamUs jsem si sice upravila pro potřeby příběhu, ale jinak je to opravdová veřejná databáze pro vyhledávání a ztotožňování pohřešovaných a neidentifikovaných osob. Tleskám Michaelu O’Berrymu a Kevinu Lothridgeovi z Národního technologického střediska forenzních věd, kteří tento koncept vytvořili, a děkuji jim za svolení použít jejich stránku ve smyšleném kontextu.

Dále děkuji za mírnou kritiku svým spisovatelským kolegům: Williamu Bellovi, Mickeymu Gettyovi, Fredericku J. Mastermanovi a Pat Mauserové McCordové.

A na závěr také neohroženým členkám Catalinského klubu čtenářů detektivek, které inspirovaly vznik Brigid Quinnové a v salonu U Šibenice mi poskytovaly podporu: Carole Casciové, Jean Cliffové, Fremě Goldshineové, Molly Landiové, Ině Mapesové, Margaret Parnellové, Marilyn Raueové, Joan Robertsové, Phyllis Smithové a Margaret Thompsonové.

Prolog

Gerald Peasil seděl v dodávce nastartované na volnoběh a sledoval z mostu na Golder Ranch Road svou příští holku. S loktem opřeným v otevřeném okýnku a hlavou položenou na předloktí přejížděl rty tam a zpátky po chloupcích a to ho trochu vzrušovalo, to a slaný, kyselý pach vlastní pokožky. S představováním nespěchal. Vychutnával si očekávání, bylo to součástí celého zážitku.

Drobná ženština dole ve vyschlém řečišti se přehrabovala v kamení, měla příliš napilno, než aby si ho všimla. Neoplývala všemi vlastnostmi, které slibovala její fotka. Jistě, zpod khaki plátěného klobouku jí vyčuhovaly chomáče šedých vlasů a vždycky, když se zastavila, aby si prohlédla nějaký kámen, opřela se o hůlku, ale postavu měla natolik vzpřímenou, že by se o ní skoro dalo říct, že je sexy.

Představa sexy babči Geralda drobet děsila, ale co už. Nejspíš celou věčnost neměla chlapa a potěší ji, že jí věnuje pozornost někdo mladší. Volnou rukou se upravil pod nylonovými sportovními šortkami a pomyslel na matku. Ta ho tam dole vždycky chňapla a pořádně zmáčkla, aby se neosahával, teda dokud nevyrostl a nepřetáhl ji přes prsa její výstavní, značkovou pánví. Táta se docela dobře bavil, jenom poznamenal, že by si měl vybrat rovnocennějšího protivníka. Ale od té doby si každý, kdo Geraldovi řekl, ať se neosahává, koledoval o vymlácené zuby.

Na konci mostu zabočil doleva a najel na strmý svah, který končil u břehu suchého řečiště, jakým se tu říkalo žlaby. Znovu zastavil a přelétl očima širokou plochu písku v barvě mokrého betonu.

Byla půlka srpna, horko, ale v žádném případě ne sucho. Posledních pár dní bičovaly poušť letní monzuny, a obvykle suchým pískem se tak táhly tmavé potůčky tam, kde byla země nejvíc nasáklá. Ještě jedna bouřka jako ta včera v noci, obzvlášť na východě v Catalinském pohoří, kde řeka začínala, a koryto se naplní vodou, „poteče“.

Ale dnes se dalo žlabem chodit, jako jím chodila ona. Zatímco ji pozoroval, pokračovala v pátrání pod mostem, až mu zmizela z dohledu. Nedělal si z toho hlavu; ani ona ho teď nevidí, takže má víc než dost času, aby si naplánoval, co udělá potom, a pak, a ještě potom.

Zařadil rychlost a od konce mostu sjel na prašnou cestu, jež vedla na samý okraj žlabu. Zastavil těsně předtím, než udusanou hlínu vystřídal nesjízdný říční písek, opatrně zacouval a otočil dodávku proti svahu. Nastavil tak zadní dveře ke korytu, aby to měl snazší při nakládání a mohl zmizet jako pára nad hrncem, kdyby se objevila nečekaná společnost. Bylo mu jedno, jestli uslyší motor. Podél břehu vedla druhá prašná cesta a to znamenalo, že tudy občas jezdí auta a zvuk motoru ji nebude znepokojovat. Beztak už nejspíš nedoslýchá. Při této myšlence si pobaveně odfrkl nosem.

Zatáhl ruční brzdu, vystoupil a ujistil se, že modrý plastový sprchový závěs na podlaze v nákladním prostoru zůstal úhledně rozprostřený a stahovací popruhy jsou pěkně na dosah. Sebral kleště, které vypadly z přihrádky na boku dodávky. Místo pro všechno a všechno na místě. Jakmile kleště uklidil a dokončil přípravy, vylovil z malé krabičky stříbrnou lepicí pásku, utrhl z ní patnácticentimetrový kus a zlehoučka si ho přilepil na předek tílka, aby jej měl po ruce, až bude potřeba. Potom přivřel dveře, ale nezabouchl je.

Ještě jednou se zastavil a rozhlédl se po svazích na obou březích. K úbočí kopce se tisklo jen pár montovaných domů. Krásné místečko, jako z erotického snu na zakázku. Nestrhne se tu povyk, jako tomu při cestě do dodávky někdy bývá. Pohladil fóliový čtvereček na šňůrce kolem krku a zastrčil si ho pod tílko.

Pustil se v gumových žabkách dolů do žlabu a na jemném štěrku mu podjely nohy, ale udržel rovnováhu. Přehodil si pramen mastných vlasů za ucho a znovu si urovnal nádobíčko, aby se cítil upravený a mohl oslovit svou holku.

Ta o něm zřejmě nevěděla, dál brala do objemných zahradních rukavic kámen za kamenem, zkoumala je, některé odhazovala a jiné si schovávala do našedlého olivově zeleného batohu postaveného na jednom větším kameni. To bylo dobré znamení, že si ho nevšímala. Když se na vás nedívají, poznáte, že mají trochu nahnáno. Strach je dobré znamení.

Jak ji tak sledoval, sehnula se a jednou rukou uchopila kámen, který vypadal přibližně na dvě a půl kila. Několikrát ho zvedla jako činku. Že by nakonec nebyla zase tak stará?

Potom ovšem došel blíž a uviděl, že ano, je to ta, kterou hledá, a už je to zralá ženská. Tvář neměla vrásčitou, ale mírně zdrsněnou pouštním suchem a na hraně čelisti ještě trochu hebkou. Zničehonic se nadechl, když si představil, jak po té čelisti přejede nosem. Pleť nad výstřihem měla poprášenou pihami. Zdála se tak štíhlá a křehká, že si pomyslel, jestli jí nezlomí kyčle, až jí bude roztahovat nohy. Vidina praskajících kostí ho opět vzrušila. Jeho holka si sundala klobouk a utřela si jím obličej. Vlasy, které na první pohled z mostu vypadaly šedivě, zasvítily v dopoledním slunci bělostí.

Odraz slunce ve vlasech Geraldovi připomněl, že je zatraceně horko. Přinejmenším jednačtyřicet stupňů, možná i víc. A taky větší vlhko než obvykle. Téměř bylo cítit, jak z mokrého písku stoupá pára. Svědila ho hlava, a tak se podrbal a během klikaté cesty po tvrdnoucím říčním dně si pak vyškrábal špínu za nehty.

Po vnitřní straně stehna mu stékal čúrek potu a napodoboval vlhký lesk v místě, kde jí riflová košile vytvářela V mezi měkoučkými prsy. O pět stupňů míň a celé by to bylo o hodně pohodlnější. Většina chlapů jeho ražení pracovala v noci, ale když má jeden zálibu ve starších ženách, musí umět popadnout příležitost za pačesy. Všechny starší dámy jsou ranní ptáčata, a jak se setmí, leží v posteli.

Na chvilku se v myšlenkách vzdálil z vyschlého řečiště na jiná místa, za jinými ženami. Když se probral, s překvapením zjistil, že na něj hledí. Nepozdravila ani na něj přátelsky nemávla, jenom ho bez mrknutí oka sledovala. V levačce zastavené v půlce cviku pořád držela ten kámen. Stála tak nehybně, že z ní dostal strach a chtěl vycouvat a odpískat to. Pak si ale vzpomněl, že tentokrát je v sázce víc než uspokojení.

„Zdravíčko,“ prohodil. Touha zatahat si za koule byla k nevydržení, ale věděl, že takhle na začátku vztahu by ji to mohlo zneklidnit.

„Nazdar.“ Hlas měla tak sytý a vyzrálý, že z něj dostal erekci. Zněl zvláštně, nebyl vysoký a lehoučký jako u většiny žen, ale skoro stejně hluboký a silný jako hlas muže. Na okamžik mu sklouzla pohledem ke stanu na šortkách. Mimoděk trhla hlavou a mírně se zachvěla. Možná už ztopořeného ptáka neviděla, ani nepamatuje. Možná ji vzrušuje.

„Jste v pohodě?“ zeptal se. Začal v písku jakoby nic ohýbat a zase narovnávat okraj žabky, aby dal najevo, že je v klidu, a otupil její opatrnost, než se dostane blíž.

Zabloudila očima doprava, tedy nalevo od něj, a s úpěnlivostí modlitby se rozhlédla po naditcových keřích na okraji žlabu. Zkusila něco říct, jednou si bez úspěchu odkašlala, ale podařilo se jí zaskřehotat: „Jo.“ Nervózně črtala hůlkou do písku.

„Je pařák, poledne,“ pokračoval Gerald. „Než se nadějete, mohla byste být dehydrovaná, a kolem nikdo není.“ S tím udělal krok blíž, ne přímo k ní, ale trošku doprava, jako kojot, když krouží a zvažuje, jak se nejlíp vrhnout na kořist.

Nepopřela, že je tu sama. „Mám v batohu vodu.“ Ukázala na ruksak opodál, načež otočila hlavu a zadívala se na most nahoře za sebou, na jediné auto, které po něm projelo a zmizelo. Zvláštní, že téměř žádná nekřičí o pomoc. Jako by radši umřely, než aby se ztrapnily, kdyby se ukázalo, že se spletly. Obrátila se zpátky k němu, vylekaně, jako by se bála, že ho spustila z očí na moc dlouho. „Ráda bych se vrátila k hledání kamenů. Prosím.“

„Co s těma šutrama máte?“ zeptal se Gerald, zavrtěl hlavou a udělal další krok, tentokrát doleva.

„Líbí se mi.“

„Vy jste – jak se to říká –“

„Geoložka?“ zkusila. Zase byla celá strnulá. Skoro si dokázal představit, jak se jí po vyslovení a zastavil jazyk.

Další krok, kousek doprava. „Jo, geoložka,“ přitakal.

„Ne…, prosím vás, nech–“ zarazila se v půli slova, jako by jí došlo, že kdyby ho požádala, ať odejde, rázem by byla až příliš pravda, že se něco děje. Jako by si dala sežrat vlastní zranitelnost.

„No, to je dobrý.“ Na nezávazné řeči Gerald moc nebyl. Zatímco se bavili, dál se přibližoval, zprava a zleva, klikatě jako vlnky v písku, aby se nevyplašila a nevzala do zaječích. Občas ho i zralé kusy dokázaly prohnat, a na to, aby se za ní štval, bylo příliš horko.

Ona ho ovšem nechala dojít na méně než metr a půl k sobě, byla ostražitá, ale pořád nerozhodná, stála jako přikovaná a držela hůlku. Tenhle nehnutý postoj ho opět znejistil. Potom si vzpomněl, že slyšel o lidech, kteří strachy úplně zdřevění. Zřejmě to bude i její případ. Třeba ji jenom chňapne do podpaží jako figurínu vyřezanou z tvrdého kartonu a do dodávky ji odnese. Znovu si pobaveně odfrkl. Až ji bude mít spoutanou, tak jí to poví.

Ruka s kamenem se pohnula a sevřela ho pevněji.

„Vypadá těžce,“ řekl Gerald. „Ukažte, pomůžu vám s ním.“

„Né,“ protáhla, až to znělo skoro jako prosím.

To už byl dostatečně blízko. Úděsnou rychlostí překonal vzdálenost, která je dělila, a vyrazil jí kámen z ruky, aby mu ho nepustila na nohu. O pár kroků se stáhl a zhodnotil účinek.

Stále se nehýbala, jako by představovala další kámen, tak slabá byla její reakce. Nebude s ní žádná sranda, jestli se nebude bát. Je snad opožděná? Olízl si rty. Opožděnou ještě neměl. Možná musí vyslat jasnější signál. Zatáhl za šňůrku kolem krku a zvedl fóliový obal s kondomem. Ne že by ho potřeboval – nenajdou se žádné důkazy –, nosil ho čistě proto, aby si myslely, že jim nehodlá ublížit. Dobře si balíček na tílku prohlédla.

Teď už to snad chápe.

Vypoulila oči.

„Proč?“ hlesla. Nasadila ustrašený výraz a Gerald věděl, že už se jí ve tváři usídlí natrvalo.

Jenom zavrčel, konečně se na ni vrhl, chytil ji za zápěstí a zkroutil jí paži za záda. Druhou rukou si strhl z tílka kus pásky a zalepil jí pusu.

Tloukla ho hůlkou, ale ta se míjela účinkem, byla to vlastně jen taková tyčka, jakou koupíte v kutilských potřebách, sotva těžší než z balsy. Když si tu ženskou přitáhl k tělu a ona se jí po něm ohnala, skoro to necítil. Věděl, že zhruba patnáct metrů do dodávky bude nejnebezpečnějších. Kdyby kolem jelo auto a někdo se náhodou podíval, viděl by je zápasit. Ale byla malá a slabší, než si myslel, když sledoval, jak zvedá ten šutr. Zmohla se jenom na to, že se zapírala nohama, to ovšem dělala usilovně. Podkopl jí zezadu kolena, aby se jí nohy podlomily, a zbytek cesty už šel hladce.

Další drsný kopanec, tentokrát do zadku, a už byla v dodávce a shrnovala sprchový závěs. Poznal, že si všimla zaschlé krve pod ním. Díky lepicí pásce nemohla křičet, a tak se zkusila co nejvíc schoulit u protější stěny, jako by tu ani nebyla. Tím mu poskytla čas, aby zavřel dveře a mohl ji spoutat a odvézt do svého domku v San Manuel, nějakých pětačtyřicet minut jízdy na sever.

Teď, když byli uvnitř a ona se krčila a byla tak v šoku, že jí ani nedošlo, že má volné ruce a může si strhnout pásku, pěkně v klidu si ji prohlédl. Plátěný klobouk zůstal ve žlabu a chomáčky světlých vlasů, které předtím zahlédl, jí spadaly v hustých bílých vlnách skoro až po ramena. Chvíli nebylo slyšet nic než její hlasité funění. Nějak se jí podařilo udržet tu svou tyčku a teď ji na něj namířila, netušila, že je asi stejně nebezpečná jako hůlka na jídlo. Natáhl k ní ruku dlaní vzhůru a podíval se jí do očí.

„Dej mi tu hůlku. No tak, miláčku. Dej mi tu hůlku. Neublížím ti. Chtěl jsem se akorát schovat před slunkem. Popovídat si o šutrech.“ Vesele si odfrkl a chňapl po hůlce, pak se zase se syknutím nadechl. Něco ho řízlo do dlaně, a tak hůlku pustil. Udiveně se podíval na ránu, která se mu táhla od spodního konce ukazováku až po zápěstí. Zatímco na ni hleděl, začala se z ní řinout krev. Co to bylo? Jeho krev neměla s tím, co chtěl v dodávce provádět, nic společného. Pokusil se ji nějak zasadit do kontextu a potom si všiml, že ta ženská nedrží obyčejnou hůlku. Držela hůlku s čepelí na konci, trojúhelníkovou čepelí s hrotem a jedním ostřím.

Nejdřív se dostavila krev, až pak opravdová bolest, a po bolesti vztek, ta ženská si totiž napůl strhla pásku a odhalená část úst se zašklebila.

Přemýšlela. V té kratičké chvíli, kdy se dívala, jak k jeho vědomí proniká bolest, jak vstřebává absurditu skutečnosti, že na něj zaútočila ženská, co ještě před dvěma minutami byla strnulá hrůzou, jak jím projíždí vztek a chystá se k protiútoku, přemýšlela.

Zaschlá krev na podlaze dodávky potvrzovala, že není jeho první. Někde leží schovaná těla. Byla v jedinečné pozici, aby to potvrdila bez právních omezení spojených s výslechy a obhájci. Ale měl větší sílu, než původně odhadovala, a bylo to už dávno, co se naposledy pohybovala tímto způsobem. Byla teď trochu slabší, reagovala pomaleji, vyšla ze cviku a nákladový prostor dodávky poskytoval ještě méně možností, než předpokládala. Neměla mu dovolit, aby ji nacpal dovnitř, to byla chyba.

Možná už to zašlo příliš daleko, ale na takové úvahy teď nebyl čas. Cítila totiž, že se v ní probouzí čtyřicet let zkušeností a síla bojovat, nebo…

Ne, jenom bojovat. Utéct nebylo kam.

První

O deset dní dříve…

Občas lituju ženy, kterými jsem bývala.

Bylo jich tolik: dcera, sestra, policajtka, drsná kočka, několik druhů cour, zhrzená milenka, ideální manželka, hrdinka, vražedkyně. Povím vám pravdu o všech, aspoň do té míry, do jaké dokážu být pravdomluvná. Skrývání tajemství, lhaní, obojí vyžaduje stejnou zručnost. Z obojího se stává zvyk, skoro závislost, která se těžko přemáhá i v kruhu nejbližších, mimo práci. Například se říká, že nemůžete věřit ženě, která vám prozradí svůj věk; když neudrží tohle tajemství, neudrží ani vaše.

Mně je devětapadesát.

Když jsem přišla k FBI, nesloužilo u ní moc zvláštních agentek a Úřad pro mě hned našel využití. Metr šedesát vysoká přírodní blondýna s postavou roztleskávačky před pubertou přijde vhod u řady případů, a tak přimhouřili oko nad tím, že jsem nesplňovala výškový limit. Velkou část kariéry jsem pracovala v utajení, většinou jako návnada pro obchodníky s bílým masem a sexuální predátory na cestě přes mezistátní nebo mezinárodní hranice.

Dělala jsem to devět let. To znamená zhruba o pět let dýl, než obvykle trvá, aby agent dojel na syndrom vyhoření nebo rozpad rodiny. Nevdala jsem se a neměla děti, takže jsem mohla vydržet ještě dýl, nebýt nehody, která si vynutila fúzi několika obratlů. Ale mohlo to být horší; měli jste vidět, jak dopadl ten kůň.

Operace mi znesnadnila velkou část práce – skákání po střechách…, uhýbání nožům…, tancování na klíně. Mohla jsem odejít do invalidního důchodu, ale nedokázala jsem si představit, jak by vypadal život bez Úřadu, a tak jsem druhou půlku kariéry strávila na útvaru vyšetřování. Potom jsem šla do výslužby.

Ne, to není celá pravda. Ke konci jsem měla trochu potíže s rozhodováním. Abych byla přesnější, před pár lety jsem poblíž Turnerville v Georgii zabila neozbrojeného pachatele. Navzdory tomu, co vídáte v televizi, zvláštní agenti používají smrtící sílu pouze zřídka. Protože nechtějí Úřadu udělat ostudu. Jen si vzpomeňte na obležení Waco nebo masakr v Ruby Ridge. Agenti už nemají takovou důvěru jako dřív a obhajoba to proti nim může využít u soudu, může je vylíčit jako mizery, co nastražují důkazy a ohýbají fakta, jak se jim to hodí do případu.

Vyšetřování vedla naše skupina pro vnitřní záležitosti, Úřad profesionální spolehlivosti, a očistila mě závěrem, že se jednalo o sebevraždu prostřednictvím policisty. Civilní řízení s příbuznými chlapa, kterého jsem zastřelila, trvalo dýl a bylo nákladnější. To je další věc, kterou ve filmech neuvidíte, zlý sériový vrah měl velkou, rozvětvenou rodinu a v ní i sestru, co kulhá a učí na zvláštní škole a u soudu vypoví, že ten šmejd její bratříček je nejhodnější člověk na světě.

Rodina tvrdila, že jsem ho zastřelila, protože jsem se bála, že ho neusvědčíme. Prohrála, ale ve všech to zanechalo divnou pachuť. Tou dobou už jsem měla po kariéře a přeřadili mě na menší pracoviště v Tucsonu. Všichni mi říkali, že to tam bude fajn, mně to ale spíš připadalo jako vyhnanství na Sibiř, jenom horkou. Nesnášela jsem agenta, který tam šéfoval, a vydržela jsem sedmnáct měsíců, než jsem se rozhodla pro odchod do výslužby, o což jim vlastně od začátku šlo.

Tohle je celá pravda. Víceméně.

Rok jsem se snažila pořádně si důchod užít. Přihlásila jsem se do čtenářského klubu, jenomže když ostatní členky zjistily, že vybrané knihy nikdy nečtu, začaly mě ignorovat. Na radu terapeuta jsem zkusila jógu, říkal, že mi pomůže zvládat „problémy se vztekem“, ale cvičitelka bikram jógy mě vykopla po tom, co mi nedovolila napít se vody v dusné místnosti, kde bylo přinejmenším osmatřicet stupňů. Já že mám problémy se vztekem? Namasté, polibte mi.

Dál jsem obden chodila do fitka, abych si aspoň udržela fyzičku, tu jsem vždycky mívala dost dobrou, vzhledem k mému zaměstnání to byla naprostá nutnost. Potřebovala jsem být pružná, abych mohla improvizovat. Prošla jsem výcvikem pro speciální jednotky, vedl mě jeden příslušník SEAL, jmenoval se Baxter. To bylo křestní jméno. Příjmení už si nepamatuju. Byli jsme si celkem blízcí a na cvičeného zabijáka to byl moudrý chlap. Vždycky, když si tohohle Baxtera z tajných operací vybavím, trousí přitroublé vtípky, jak mě naučí používat výstřih jako zbraň. Teď už nežije.

Když se nad tím tak zamyslím, jsem jako ten kluk z toho filmu, asi znám víc mrtvých lidí než živých.

Ale zpátky k důchodu: připadalo mi, jako bych dál byla v utajení a dočasně hrála „ženu jistého věku, bydlící na jihozápadě“. Když se mě někdo zeptal, čím jsem se živila, odpovídala jsem, že jsem vyšetřovala porušování autorských práv. Tím jsem konverzaci vždycky zabila, protože každý si někdy v životě stáhl nebo zkopíroval nějaký ten film.

Pořád se umím ztratit v jakémkoli prostředí, ve kterém se octnu, splynout s pozadím, vesele uspět v tom, čeho se jiné ženy mého věku děsí.

Taková jsem, tohle jsem skrývala před sousedy, před svým milovaným manželem, a občas i sama před sebou. Nikdo by neměl rád ženskou, která umí zabíjet holýma rukama.

Jak už jsem zmínila, výslužba se mi nevyvíjela zrovna nejlíp, až na to, že jsem se, opět na doporučení terapeuta, přihlásila na přednášky o buddhismu na univerzitě. Tam jsem poznala Prófu. A krátce nato jsem přestala navštěvovat terapeuta.

Vzájemná přitažlivost se dostavila takřka okamžitě. Během první přednášky jsem působivého doktora Carla DiForenzu sledovala, jak rázuje před třídou sem a tam a hovoří jako tygr v kleci, který sežral dalajlámu. Uprostřed jeho hodnocení cyklické povahy karmy se zvedla jedna ze studentek, holka v uzoučkém topu, který ji nahoře vymačkával jako zubní pastu, přitiskla lokty k sobě a povídá: „Jasně, jako že ‚vědomí přítomnosti: kam kráčíš, tam jsi‘.“ Profesor se zastavil, ale neotočil k ní hlavu, jenom s pohledem upřeným z okna zamrkal, tygr vyrušený komárem.

„To sice stojí na té nálepce na nárazníky,“ pronesl zvolna, „ale není to zcela pravda.“ Vzápětí se otočil ke třídě a podíval se přímo na mě. Z jeho úsměvu se mi rozpálil klín. „Pokračujte,“ vyzval mě.

„Podle mých zkušeností trvá zhruba rok, než člověk dožene resty, takže to chce zůstat v pohybu a nemusíte si dělat hlavu.“

Opět začal mrkat. Čekala jsem, že mě počastuje nějakou blahosklonnou poznámkou. Potom se mu vrátil úsměv. „Kdo jste?“ zeptal se s důrazem na „jste“.

„Jmenuju se Brigid Quinnová,“ odpověděla jsem.

„Měli bychom to probrat u večeře, Brigid Quinnová.“

Většina přítomných se zachichotala. Ta v topu se jenom zatvářila zklamaně, že ji trumfla starší ženská.

„Tohle se uprostřed hodiny, myslím, zrovna nehodí,“ opáčila jsem.

„Čert to vem,“ on na to. „Po tomhle semestru jdu do důchodu.“ Tehdy se ke mně choval mnohem dravěji. Já k němu byla o hodně upřímnější, dokud jsem se do něj nezamilovala, k čemuž došlo na našem prvním rande. Na to zavzpomínám později, až trochu seberu sílu.

Do roka jsem se za Carla DiForenzu vdala a přestěhovala se z bytu do jeho domu severně od města. Zadní okno skýtalo výhled na Catalinské pohoří a dům samotný vyzdobila Carlova zesnulá žena Jane ve stylu mojí šílené tety Josephine – na lampách byla stínidla s rudými třásněmi a na stěnách falešné belgické gobelíny s jednorožci. Velký dvůr obývala socha svatého Františka v životní velikosti, kterak sedí na lavičce. To bylo naprosto v pořádku; já si žádné místo, kde jsem žila, nikdy nezútulnila a tohle sedělo osobě, kterou jsem chtěla být, jako napínací přehoz.

Spolu s domovem jsem získala i párek mopsů, co vypadají jako kříženci mezi Peterem Lorrem a bratwurstem. Carlo je před pěti lety dostal od Jane, těsně před tím, než umřela na rakovinu; dospěla k závěru, že po jejím odchodu dají jeho životu nějaký smysl. Pořád jsme si plánovali, že je nějak pojmenujeme.

Ale nejlepší na tom všem byl Carlo.

Celé, myslím jako svatba, se to seběhlo tak rychle, že jsem úplně slyšela, jak si moje matka šeptá jednu ze svých otřepaných pravd, „dvakrát měř, jednou řež“, ale já věděla, co chci. Co opravdu mám, tím jsem si stále nebyla úplně jistá, to ovšem znamenalo, že toho o mně hodně nevěděl, a protože jsem jiný způsob života neznala, vůbec mi to nevadilo. Člověk by možná řekl, že to není nejlepší základ dobrého vztahu, ale já už se poučila: násilí přenech minulosti a soustřeď se na to, jak být ideální manželka. To je žena, kterou teď budu.

Carlo taky netlačil na pilu. Naučil se, že když mě chce obejmout zezadu, nesmí se ke mně plížit, a dlaň mi k tváři přikládal nesmírně něžně, abych neztuhla, ale položila se do ní. Nikdy se ze mě nesnažil vypáčit, kde se ve mně berou reakce typu „útok, nebo útěk“, a vzala bych jed na to, že se mnou souhlasil, že je lepší to nevědět. Pomaličku jsem se uvolňovala, učila se mu důvěřovat, a život byl dokonalost sama, až na ty chvíle uprostřed noci, kdy mě přepadala úzkost a srdce mi začínalo splašeně bušit vypěstovaným strachem, že mě opustí, že přijdu o všechno, co jsem konečně našla.

První rok jsme se milovali, venčili mopslíky, vzájemně se sváděli ke svým oblíbeným kuchyním (já měla ráda indickou, on suši), koukali na filmy (našla jsem zálibu v nezávislých snímcích náročných na přemýšlení, on zase v efektních výbuších) a sbírali kameny.

Sbírání kamenů mě bavilo nejvíc. Kromě toho, že jsou pěkné, se nemění a neumřou vám. Nejlepší naleziště bylo pod svahem zhruba osm set metrů od domu, v tichém korytě pod mostem, po němž vedla Golder Ranch Road. Přívalové deště, které během pár krátkých měsíců v období letních monzunů shazovaly na poušť všech osmadvacet centimetrů ročních srážek, tam naplavovaly kamení z okolních hor.

Toho dne, na který vzpomínám, začátkem srpna, jsem se ke žlabu vypravila sama, naplnila batoh deseti kily všeho, co mělo neobvyklou barvu, a začala se pachtit zpátky na kopec, kapku omámená, protože bylo přes třicet osm stupňů, ale ráda, že se protáhnu.

Zanedlouho jsem zahlédla náš dvůr na východním okraji pozemků od společnosti Black Horse Ranch. Byli jsme taková čerstvá místní anomálie, obklopovali nás praví lidé z pouště. Lidi s koňmi. Lidi, co v karavanech vařili perník. Když pršelo, ve vzduchu byl cítit hnůj, a obytné přívěsy občas vyletěly do povětří.

Nezní to kriticky? Po tom, co jsem strávila většinu života v městských bytech, jsem tuhle zemědělskou oblast milovala stejným způsobem, jakým máte rádi nepořádného starého strýčka, který vypráví zajímavé historky z války. Milovala jsem pach koňského hnoje a občasné zahýkání osla, které sem za bezvětří dolehlo neznámo odkud, i štěkání pistolí z Pimského střeleckého klubu, přestože ve mně vyvolávalo vzpomínky.

Ale jak jsem řekla, nejvíc jsem milovala Carla. Byl vysoký jak Lincoln a měl lehký italský přízvuk, římský nos jako skoba, truchlivé Al Pacinovy oči a drsňácký úsměv, který jim odporoval.

Když jsem se dovláčela s batohem do kuchyně a vysypala kameny do dřezu s tím, že je opláchnu, Carlo právě chystal šťávu pro kolibříky, míchal vodu s jakýmsi jahodově červeným práškem. Aniž bych ho o to požádala, pověsil na akácii na předním dvorku krmítko a teď jsem mohla z okna své pracovny sledovat kolibříky.

Při pohledu, jak pro moje potěšení udržuje krmítko, mé srdce… přetékalo radostí, by měla být vyčpělá fráze, ale pro mě to byl zcela nový pocit.

Může vám to připadat jako nezvykle silná reakce na to, že někdo naplní krmítko pro ptáky. Pokud vedete poměrně klidný život, nemůžete si něčeho takového cenit a vážit tak jako já, ani chápat, jaké to je, když jste den za dnem cítili v hrudi chvění, jako byste v sobě měli houslovou strunu, na kterou někdo právě drnkl, a teď ta struna nezní, protože hrozba násilí je už dávno minulostí.

Table of Contents

Prolog

První