Katarína Gillerová

Úžasssná dovolenka

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Katarína Gillerová

ISBN 978-80-972061-3-0

♣ ♣ ♣

Príprava na cestu

V marci, v čase dlhých depresívnych večerov, víchric a šialenstva podávania daňových priznaní, skrsol v hlavách šiestich dospelých osôb nápad hodný tohto mesiaca. Rodina Ady a Eda Pištekových s dvoma deťmi sa dohodla s rodinou Gizky a Jula Cícerových na spoločnej letnej dovolenke pri Balatone. A keďže im tento návrh predostrela práve v čase, keď u Cícerových bol na návšteve aj Gizkin strýko z druhého kolena, dôchodca Bartoň s manželkou, títo sa nadšene, hoci ich nikto nepozýval, pridali k spoločnej myšlienke spoločnej dovolenky. Možno by sa neboli tak nadšene pridali, keby boli tušili, že nie sú deti ako deti. Teda, čo sa týka dvoch detí manželov Pištekových – Danušky a Petríka. Danuška má pätnásť a zásadne neodpovedá  na žiadne otázky a s nikým nekomunikuje. Pravda, okrem prípadov, keď sa háda s bratom a odvrkuje dospelým. Jej jedinou a zásadnou činnosťou je posielanie esemesiek kamarátkam, aby boli kamarátky v obraze, ako Danuška nesmierne trpí a aká sa jej každú chvíľu deje strašná krivda. Desaťročnému Petríkovi, ktorému široká  rodina dala pseudonym „diablik“, sa ústa nezastavia ani po upchatí zmrzlinou, bonbónmi, keksami a žuvačkou dokopy. A tak, netušiac, čo ich všetkých čaká, sa od toho marcového dňa spoločne tešia na letnú dovolenku.

♣ ♣ ♣

Prichádza deň D. Po dlhých hodinách porád, hádok, telefonátov a vybavovania sú tri rodiny pripravené na odchod.

V predvečer dňa D vyvoláva pohľad do troch bytov dojem, že rodiny buď vymieňajú byt a majú všetky veci pripravené na sťahovanie, alebo maľujú izby a všetko z týchto izieb je sústredené na jednej kope v predsieni. Tri obrovské kopy sa majú umiestniť do dvoch osobných  áut, ale pri pohľade na ne nie je jasné, kam bude umiestnených ešte osem osôb.

Chystá sa katastrofa! Musím ísť so starými na dovolenku! píše Danuška sms.

Pri kope rodiny Pištekových stojí Ada Pišteková  so zoznamom v ruke a chystá  sa na poslednú kontrolu každej položky na zozname. Teda, či sa vec na zozname nachádza aj v kope v predsieni. Ada Pišteková chytá do ruky pero a odškrtáva prvú položku.

„Mamííí, kam si mám zabaliť tie delobuchy?“ kričí Petríček.

„Preboha, aké delobuchy?!! Hádam nechceš na dovolenku brať so sebou nejaké delobuchy!“ rozčúli sa Ada Pišteková.

„A prečo by dovolenka mala byť výnimkou?“ nechápe malý diablik.

„Keď on berie delobuchy, ja nikam nejdem!“ rezolútne vyhlási Danuška a začne vybaľovať svoju tašku. Debil chce vyhodiť Balaton do vzduchu! píše okamžite sms.

„Nebláznite, žiadne delobuchy, zabavujem ich navždy!“ vyrieši Ada Pišteková situáciu a odškrtne druhú položku.

„Niéééé, niéééé‚ navždýýýýý!!!“ vreští Petríček. Ada Pišteková odškrtne tretiu položku a nechápe, prečo sa ten jej muž tak dlho zdržal u Cícerových.

„Mami, koľko plaviek si mám zabaliť?“ pýta sa Danuška.

„Zabaľ si dvoje, vždy treba mať jedny v rezerve,“ odpovedá Ada Pišteková a odpichne sa od štvrtej položky.

„Lenže ja mám len jedny plavky,“ dotknuto sa zatvári Danuška. „Z tých druhých som už vyrástla.“

Starí na mne stále len šetria! píše kamoškám sms.

„Tak preboha, načo sa ma pýtaš, koľko si ich máš zabaliť!“ zvolá Ada Pišteková a neprítomným zrakom pozerá do zoznamu.

Nikto ma nechápe! srdcervúca sms.

Piata položka.

„Mamííí, do čoho si dám svoju zbierku kameňov?“ zase z izby kričí Petríček. Ada Pišteková zdesene pozrie na tri poličky plné kameňov a zaúpie:

„Moje nervy! Kamene nedovolenkujú! Ostávajú doma!“

Šiesta položka.

„Niééé, ja bez svojich kameňov nejdééém!“ hádže sa Petríček o zem a začne vybaľovať svoju tašku.

Debil chce cestovať s celým kameňolomom! oznamuje sms.

„A...a kam si dáš kamene, ktoré si tam nazbieraš? Potrebuješ miesto pre nové,“ zúfalo argumentuje Ada Pišteková a ešte zúfalejšie rozmýšľa, kam potom umiestni novú várku kameňov.

Siedma položka.

„Ja v tomto kameňolome bývať nezostanem!“ rezolútne vyhlasuje Danuška a v očiach má nenávisť.

Ȏsma položka.

„Mamííí, ja som strašne smädný.“

Deviata položka.

„Danuška, nalej Peťkovi malinovku,“ žiada Ada Pišteková  dcéru. Zdá sa ale, že dcére vypovedali uši.

Desiata položka.

„Mamííí, kedy bude konečne večera?“ nedá pokoj Petríček.

Jedenásta položka.

„Večera?! Preboha, veď ja som na ňu úplne zabudla!“ zhrozí sa Ada Pišteková nad tým, aká je krkavčia matka.

Dvanásta položka.

Zazvoní telefón. Všetci traja skočia k nemu, ale vyhráva Danuška. V bitke o slúchadlo má bohatú každodennú prax. V 95% prípadoch je telefonát pre ňu. Teraz oduto podáva mame slúchadlo, volá otec od Cícerových.

„Haló, Ada, koľko vianočiek si kúpila? Gizka kúpila štyri,“ Edov hlas je veselý, určite bezstarostne popíjajú spolu s Julom Cícerom pivko a dôležito debatujú o ceste. Ada z celej sily túži byť mužom. Dnes sa to už dá riešiť operáciou.

„Aj ja som kúpila štyri! Veď sme sa dohodli, že ja kúpim vianočky!“ nechápe Ada Pišteková. Gizka Cícerová trhá Edovi Pištekovi slúchadlo z ruky, takmer aj s rukou:

„Akože ty? Vianočky som mala na starosti ja! A chlieb tiež. Kúpila som tri veľké.“

„Tri veľké?!“ zdesí sa Ada Pišteková. „Aj pani Bartoňová volala, že kúpila tri veľké! Chleby mala na starosti ona!“

„No toto!“ uráža sa Gizka Cícerová. „Veď nie som nesvojprávna! Ja mám na zozname štyri vianočky a tri chleby a hotovo!“

„No, dobre teda,“ rezignuje Ada Pišteková a šibne okom na kopu v predsieni, „snáď to všetko aj pojeme.“

Trinásta položka.

Bože, jedla bude ako pre niekoľko výkrmní ošípaných! úpie sms.

„Mamííí, ja som k smrti hladný!“ začína znova Petríček.

Štrnásta položka.

„Dobre, urobím ti obložený chlebík,“ uteká Ada Pišteková k chladničke.

„Ja nechcem obložený chlebík, ja chcem pizzu!“ Petríčkov hlad k smrti má svoju konkrétnu podobu.

„Anjelik, dnes nemôžeme ísť na pizzu. Máme ešte strašne veľa roboty,“ bezradne rozhodí rukami Ada Pišteková.

„Ty máš veľa roboty, ja som už zbalený,“ upresňuje anjelik a diabolsky sa zamyslí: „Tak poďme na hamburger!“

Pätnásta položka.

„Na hamburger? To je to isté‚ ako na pizzu! Teraz na to nie je naozaj čas,“ prosebne hovorí Ada Pišteková synovi.

Šestnásta položka.

„Hamburger nie je to isté‚ ako pizza! Som hladný!“ dupe Petríček susedom nad hlavou. Už sú zvyknutí, v ušiach majú pre takéto prípady pol kila vaty. „Vieš, čo urobím? Zavolám na linku bezpečia, že ma rodičia trápia hladom!“ chytá Petríček do rúk mobil a listuje v telefónnom zozname.

Sedemnásta položka.

„Danuška, preboha, zájdi s Petríčkom na pizzu,“ vyplašene zatvára Ada Pišteková telefónny zoznam. Danuškiným ušiam sa očividne zdravotný stav nezlepšil.

Debil chce žrať pizzu! sťažuje sa v sms.

Osemnásta položka.

„Chcem jéééésť!“ vreští Petríček a hádže sa o zem. Susedia nepočujú. Polovicu dôchodku minú vždy na vatu.

Devätnásta položka.

„Dana! Nepočuješ?!“ zvrieskne Ada Pišteková na dcéru. Najradšej by sa aj ona hodila o zem. „Zober Petríčka a choďte spolu na pizzu!“

„ Ja pizzu večer nejem!“ zvrieskne naspäť Danuška. „Ja večer nikdy nič nejem!!“

Fotrovci chcú, aby som sa prežierala na večer! letí sms.

Vreskot sa nesie celým bytom, keď vtom sa otvárajú dvere a dnu vchádza vo výbornej nálade Edo Pištek.

„Čo je to tu za krik? Rodinka, zajtra ideme konečne na dovolenku a vy tu vystrájate ako pominutí! Ha, ha, som zvedavý, ako sa Cícerovci pobalia do auta. Keby ste videli tú ich kopu!“ smeje sa veselo. Vzápätí nato Edovi Pištekovi padne zrak na kopu v ich vlastnej predsieni a zvrieskne: „Tak toto nemyslíte vážne! Kam to všetko chcete vopchať?! Vy ste si nevšimli, že vlastníme osobné auto a nie autobus??!!“

Dvadsiata položka... Stodvadsiatadeviata položka...

♣ ♣ ♣

„Konečne vypadol! Slopete tu celý večer a ja som na všetko sama!“ oborí sa Gizka Cícerová na muža po odchode Eda Pišteka.

„Kto ti tu slope?“ uráža sa Julo Cícer. „Mali sme veľmi dôležitú poradu pred cestou. Čo ty tomu môžeš rozumieť?!“

„Ja nerozumiem tomu, prečo tá vaša takzvaná „porada“ trvala celé hodiny!“ pení Gizka Cícerová.

„A vieš čomu nerozumiem ja?“ postaví sa Julo Cícer pred obrovskú kopu v predsieni a dá ruky vbok: „Ja nerozumiem tomu, čo je to tu za haldu harabúrd! Toto všetko budeme potrebovať nasledujúci týždeň? Počuješ, týždeň má len sedem dní!“ ukazuje Julo Cícer manželke sedem prstov a otvára najbližšiu tašku. Obsah pre istotu vysype. Sedem druhov dámskej obuvi.

„Čo to vysýpaš! Ja som to doteraz celé hodiny balila!“ zvrieskne Gizka Cícerová na muža.

„To verím, že si sedem druhov topánok balila celé hodiny!“ vrieska aj Julo Cícer na manželku. „Ale povedz mi, preboha, načo sú ti na každý deň vždy iné topánky?! To sa mi snáď len sníva!“

„Tak sa zobuď! Nedrichmi!“ jeduje sa Gizka Cícerová. „A potom zistíš, že to nie sú topánky každé na iný deň, ale každé na inú príležitosť!“

„Inú príležitosť?!“ pýta sa Julo Cícer a vytreští oči na manželku. „Ty tam budeš mať nejakú príležitosť?“

„Čo si na hlavu?! Čo je to za otázku?“ kontruje fistulovým hlasom Gizka Cícerová a klope si na čelo: „Prvé topánky,“ vyberá Gizka z kopy nízke čierne plátenky a výhražne nimi máva manželovi pred nosom, „nie sú topánky, ale plátenky, pohodlná obuv do auta! Druhé topánky,“ prehrabuje Gizka kopu topánok a vyberá žlté šľapky, „to tiež nie sú topánky, ale šľapky, v ktorých pôjdem na pláž!“

„A to nemôžeš ísť na pláž v tých pohodlných čiernych plátenkách?“ čuduje sa Julo Cícer.

„Nemôžem, lebo tie sa mi môžu namočiť a okrem toho mám žlté plážové šaty! Pochopil si? Žlté šaty, žlté šľapky.“

Julo Cícer krúti hlavou:

„No tak vlastne dvoje topánky nie sú topánky. A čo tie tretie čierne remienkové a štvrté biele remienkové?“ pýta sa.

„To sú sandále,“ vysvetľuje Gizka, „čierne k čiernemu oblečeniu a biele k bielemu oblečeniu.“

„Zrejme som naozaj na hlavu,“ Julo Cícer nikdy nepochopí citlivú ženskú dušu. „A to si nemôžeš zobrať len jedny sandále?“

„Preboha, ako si môžem dať biele sandále k čiernemu oblečeniu alebo čierne sandále k bielemu oblečeniu?!“ desí sa Gizka Cícerová.

„Ale predsa,“ navrhuje spotený Julo Cícer, „ak necháš biele sandále doma a zoberieš si len čierne sandále, nebudú ti topánky ladiť iba v jednom prípade, keď si dáš čierne sandále k bielemu oblečeniu. A to sa predsa dá vydržať, nie?“

„To sa vôbec nedá vydržať! A s tebou už vôbec nie!“ rozčuľuje sa Gizka Cícerová.

„A čo tieto piate? Bez tých sa tiež nezaobídeš?“ trieska Julo Cícer o zem červené papuče.

„Nezaobídem!“ kričí Gizka Cícerová a šmarí jednu papuču do hlavy manželovi. „Nevidíš, že to nie sú topánky? To sú papuče, pa-pu-če!“ prízvukuje pomaly. „Ak si zabudol, prenajali sme si vilku a v nej sa budem pohybovať v papučiach!“

„A kde sa budeš pohybovať v týchto šiestych? To tiež nie sú topánky?“ hrozí Julo Cícer manželke teniskami, ktoré vytiahol zlostne z veľkej kopy.

„Čo si slepý? To nie sú topánky, to sú tenisky! Tenisky na výlet! Hádam nepôjdem na výlet v papučiach!“

„Na výlet?! A kto ti povedal, že pôjdeš niekam na výlet?“ rozhadzuje Julo Cícer rukami.

„Nie ja pôjdem, MY pôjdeme, nie? Hádam nebudeme sedieť celý deň doma?“ rozhadzuje rukami aj ona. Kde som len našla tohto truľa, myslí si zúfalo.

„Nie, nebudeme sedieť, predsa sa budeme kúpať v Balatone, na to tam ideme!“ zdôrazňuje Julo Cícer. Ja som sa teda vedel oženiť, myslí si. Bezradne civí na tú kopu a nahlas sa pýta:

„No, a to som teda zvedavý, tieto siedme určite tiež nie sú topánky. Kam len v nich pôjdeš?“

„Toto SÚ topánky, už si pre oči nevidíš?“ zdôrazňuje Gizka Cícerová a klope si opätkom topánky na čelo. „Toto sú topánky do dažďa! Keď bude pršať, potrebujem celé topánky, aby mi nepremokli nohy.“

„Nuž, to veru potrebuješ, ale prečo iba čierne? Ak si do dažďa oblečieš biele šaty, potrebuješ k nim biele topánky do dažďa!“ zlostne podupkáva Julo Cícer a zdá sa, že konečne pochopil ženskú logiku.

„Do dažďa si predsa nebudem obliekať biele šaty! Na to si beriem hnedú koženú bundu.“

„Tak potrebuješ hnedé topánky,“ ironicky sa uškrnie Julo Cícer.

„ Nepotrebujem hnedé topánky, lebo keď bude pršať, nikto sa na mňa nebude pozerať.“

„A kde berieš tú istotu, že keď bude pekne, bude sa na teba niekto pozerať?“ Jula Cícera opustila akákoľvek logika. „A vôbec, kto by sa už len na teba pozeral. A ešte k tomu pri Balatone?“

„Ty to určite nebudeš, to ja viem!“ uráža sa Gizka Cícerová a s hrôzou pozoruje, ako manžel vysýpa ďalšiu veľkú tašku, plnú prázdnych kabeliek. Kopa kabeliek pri kope topánok.

„Čo je zase toto??!!“ reve znova Julo Cícer.

„To sú kabelky!“ reve naspäť Gizka Cícerová.

„A prečo je ich toľko??!!“ reve Julo Cícer ešte viac. Dnes susedia veľa nenaspia.

„Akože prečo?! Prečo?! Ako môže byť niekto taký natvrdlý! Predsa k čiernym topánkam čierna kabelka, k bielym topánkam biela kabelka, k žltým šľapkám žltá plážová taška!“ vyratúva revom Gizka Cícerová.

„A kde máš červenú kabelku k červeným papučiam?“ reve Julo Cícer. „Držte ma, lebo ma porazí!“ poskakuje od jedu a pokračuje: „A načo máš aj hnedú kabelku? Ja viem, k hnedej koženej bunde! Ale k tej budeš mať predsa čierne celé topánky do dažďa. A navyše sa za dažďa na teba nikto nebude pozerať Tak načo ti je aj hnedá  kabelka??!!“

„Prečo ti vadí práve jedna moja kabelka?“ myksľuje hnedou kabelkou Gizka Cícerová .

„Mne vadia všetky tvoje kabelky!“ skáče Julo Cícer odzemok. „Prečo si berieš so sebou TRI čierne kabelky?!“

„Lebo jednu veľkú mám na cestu, jednu menšiu budem nosiť tam k čiernym topánkam a tá maličká čierna je na príležitosť, keď nebudem potrebovať tú menšiu čiernu, a bude mi stačiť len taká maličká!“

„A prečo potom nemáš aj tri biele kabelky? Jednu veľkú, druhú menšiu na príležitosť, keď nebudeš potrebovať takú veľkú a bude ti stačiť menšia, a tretiu maličkú v prípade, že nepotrebuješ ani veľkú bielu, ani menšiu bielu, iba maličkú bielu?“ zúfalo sa vyškiera Julo Cícer.

„Lebo čiernu kabelku nosím najčastejšie,“ klepe si Gizka Cícerová na čelo.

„A máš aj kabelku do dažďa?“ Jula Cícera opúšťajú všetky sily.

„No vidíš!“ víťazoslávne zvolá Gizka Cícerová. „Nemám žiadnu kabelku do dažďa! Ale ty mi budeš vyčítať každý úbohý kúsok! No len do toho, chceš vysypať aj tašku s mojimi šatami?“ Gizka Cícerová stojí rozkročená nad ďalšou kopou v predsieni.

„Niééé!“ sipí Julo Cícer. „Ja viem, máš šaty na cestu, na výlet, na doma, do záhrady, na balkón, do postele, do predsiene, do kúpeľne, na WC, do komory, do jedálne, do dažďa, na pláž, na slnko, do tieňa, do horúčavy, do vody, na výlet, do obchodu, na trh, na návštevu, do kuchyne a to tak biele ako aj čierne, žlté, červené, hnedé, dlhé, ešte dlhšie, krátke, kratučké, najkratšie, s rukávmi, bez rukávov, s výstrihom, bez výstrihu, s čipkou, bez čipky, jednofarebné, kvietkované, prúžkované, prúžky kombinované s hviezdičkami, vypasované, a vy-pa-se-né!“ Julo Cícer zabuchne za sebou dvere a zúfalo ľutuje, že namiesto Opla nekúpil kamión.

♣ ♣ ♣

Dôchodca Bartoň kontroluje doklady a peniaze a volá do kuchyne na manželku:

„Čo robíš?“

„Pečiem buchty,“ odpovedá  dôchodkyňa Bartoňová, tak ako už po stýkrát v tomto týždni každý deň.

„Kedy už konečne začneš baliť? Celý týždeň pečieš buchty. Kto ich všetky poje?“

„Pri vode nám vyhladne. Pobalím v noci.“

„Ale veď už je noc! Je pol dvanástej, mala by si začať baliť,“ nástojí dôchodca Bartoň.

„Ešte pečiem buchty,“ odpovedá Bartoňová monotónnym hlasom ako naučený verklík. „Ty máš všetko pripravené?“ pýta sa muža a vyťahuje z rúry pätnásty plech upečených buchiet.

„Doklady, aj peniaze,“ s uspokojením oznamuje Bartoň, že si splnil všetky svoje povinnosti.

„Aké peniaze? Už si zamenil eurá za forinty?“ vkladá Bartoňová šestnásty plech buchiet do rúry.

„Nezamenil, zamením až cestou, keď natrafím na najlepší kurz eura k forintu.“

„A čo keď ten najlepší kurz bude tu u nás?“ pýta sa logicky Bartoňová a pripravuje sedemnásty plech.

„To určite nebude,“ dušuje sa Bartoň a usmieva sa popod fúzy, „však ja s nimi vybabrem! Mňa nebudú okrádať!“

„Kto ťa okráda?“ nechápe Bartoňová a plní osemnásty plech.

„Zmenárne! Banky! Prešiel som ich asi pätnásť a každá má iný kurz!“

„To je predsa logické,“ namieta Bartoňová nad devätnástym plechom.

„Logické je iba to, že ja už idem spať! Vypni televízor, poď mi rozostlať, otvor okno, priprav mi pyžamo, nastav budík, vyper košeľu, priprav mi oblečenie na ráno, nájdi mapy, vyber kufre, pohľadaj cestovné tašky, nezabudni na moje lieky, postav mi vodu na nočný stolík, pomasíruj mi chrbát, natri mi alpou nohy a otvor mi ešte pivo, som strašne smädný. Nezabudni na nič, keď budeš baliť. Taká cesta, to sú samé starosti!“

„Koľko trenírok ti mám zabaliť?“ pýta sa Bartoňová manžela.

„Ako to, koľko?“ čuduje sa Bartoň. „Stačia jedny,“ povie rozhodným hlasom.

„Jedny?!“ zhrozí sa Bartoňová. „Veď tam ideme na týždeň!“

„No veď, iba na jeden týždeň,“ zdôrazňuje Bartoň. „Veď nie som kojenec, aby som pustil do gatí, a museli by mi ich vymieňať,“ ohradzuje sa.

„To sa chceš celý týždeň pariť v jedných trenírkach?“ zalamuje Bartoňová rukami. „A koľko ponožiek?“

„Jedny,“ podráždene odpovedá Bartoň, „jedny ponožky, jednu košeľu, všetko mi stačí jedenkrát, veď predsa nejdem na módnu prehliadku!“

„Ale bude nás tam plný dom! A aspoň cudzích ľudí by si mal ušetriť toho, čo ja musím tu znášať celé roky,“ vzdychá bezmocne Bartoňová. Nikto ju však už nepočúva.

Dôchodca Bartoň sladko chrapká  celú noc, kým jeho manželka vypĺňa všetky jeho príkazy, dopečie buchty a ráno o šiestej si na pol hodinku líha do postele.

Cesta

Ráno pred domom Bartoňových zastavia dve autá. Červená Mazda a biely Opel. Nikto nemôže ani len tušiť, koľko osôb, a či vôbec nejaké osoby okrem šoférov sa v nich nachádzajú. Isté je iba jedno: autá sú plné batožiny a pasažieri sú ňou obložení ako chlebíčky. Ani centimeter štvorcový sa nedá nájsť voľný. A vtom z brány vychádzajú Bartoňovci, vlečúci so sebou obrovské cestovné tašky, taštičky a kopu igelitiek.

„Niééééé!“ zareve Edo Pištek a v panike vybieha z auta nevedno kam. Len pred pár minútami dokončil dvojhodinové balenie batožiny do auta, predtým, ako asi dvadsaťpäťkrát vyhádzal všetko von, nastrkal zasa dovnútra a zakaždým zistil, že batožina sa síce ako tak vošla, len kam ešte umiestniť cestujúcich?

„Niéééééé!“ reve zúfalo aj Julo Cícer a v očiach má výraz psa baskervilského. Uteká k Bartoňovým a kričí: „Vylúčená vec! Vylúčená vec! Kam si myslíte, že to strčím?!“

„Čo chceš strkať, kam?“ nechápe Bartoňová.

„Vašu batožinu!“ zavyje Julo Cícer. „Buď vy alebo vaše tašky! Niet inej cesty!“

„Mám so sebou štyri mapy. Vyberiem cestu, aká nám bude najviac vyhovovať,“ usmieva sa Bartoň a ukazuje mapy ešte z čias Rakúsko – Uhorska. Situácia je vážna. Bartoň nie. Najviac sa teší, ako vybabre s bankami.

„Musíme niečo vymyslieť,“ vracia sa nevedno odkiaľ Edo Pištek.

„Rozdelíme do každého auta jedno dieťa a jedného Bartoňa. Deti zaberú menej miesta v každom aute,“ rozhoduje Julo Cícer.

„Niééééé!“ zareve Petríček. „Ja nejdem do iného auta!“

„Ty nemusíš, pôjde Danuška,“ upokojuje Edo Pištek syna.

„Niééééé!“ zavreští Danuška, ale jej odpor je márny. Musí sa presunúť do bieleho Opla k dôchodkyni Bartoňovej. Okrem toho každému bez výnimky položia do náručia dve tašky, pod nohy tri tašky a vedľa seba štyri tašky.

Je to odporné, ako sa ma starí zbavili! zúrivo píše Danuška sms.

Keď sa zdá, že autá sa môžu vydať na cestu, skríkne dôchodkyňa Bartoňová:

„Niééééé!“ zhodí zo seba naukladané tašky, vbehne do vchodu domu a vybehne z neho s obrovským kufrom.

„Niéééééé!“ zrevú všetci. Bartoňová sa usmieva a vtláča seba aj s kufrom do auta, čo sa ukáže však ako vec neriešiteľná aj pre mága Copperfielda.

„Ten kufor tu musí zostať!“ rozhoduje spotený a napoly zrútený Julo Cícer.

„V žiadnom prípade! V ňom je moja celotýždenná robota!“ odmieta Bartoňová a sadne si na chodník s kufrom v náručí.

„Čo v tej opache preboha je?“ vybieha Edo Pištek z auta.

„Buchty, napiekla som buchty,“ usmieva sa Bartoňová, vyberá  jednu z kufra a strčí si ju do úst.

„Sú perfektné, bez nich nejdem!“ hovorí s plnými ústami a spokojne sedí na chodníku ďalej.

„A okrem toho sú v kufri rožky na cestu, ktoré som pripravila pre všetkých, každému po päť,“ usmieva sa hrdo.

„Aj ja som pripravila pre každého päť rožkov na cestu,“ ozve sa nesmelo Ada Pišteková.

„Čo ste sa zbláznili?!“ vykríkne Gizka Cícerová. Mierne sa nakloní a vypadne z auta na chodník, vzápätí sa na ňu zosypú igelitky. „Veď rožky na cestu som mala pripraviť ja! Každému po päť, aj som tak urobila!“

„Päť krát osem je štyridsať krát tri je stodvadsať,“ počíta Petríček.

„Niéééé! Ja sa zbláznim! Stodvadsať rožkov?! Kto to kedy poje??!!“ revú naraz Julo Cícer s Edom Pištekom.

„Niééééé! Ja nejem rožky! Ja nikdy nejem rožky!“ kričí Danuška. Dôchodkyňa Bartoňová konzumuje tretiu buchtu.

Celý týždeň budeme žrať rožky s buchtami! kvíli sms. Bude zo mňa buchta!

Autá sa konečne pohnú. Kolesá  sú síce vykĺbené do vonkajšej strany, výfuky sa vlečú po zemi, dôchodkyňa Bartoňová je prikrytá  svojím obrovským kufrom, všetci sú zahádzaní taškami, ale ľady sa pohli. Sťahovanie národov sa začalo.

Skvelá cesta! oznamuje Danuškina sms, po celý čas budem mať výhľad na zabuchtovaný kufor starej babizne a na veľhory igelitiek. Čo som v živote také strašné vykonala?!

♣ ♣ ♣

Pár kilometrov za hranicami Maďarskej republiky zastaví obidve autá kontrola z Colného úradu.

„Móte nejaký továr podliehajúci dépéhá?“ pýta sa lámanou slovenčinou s maďarským prízvukom colník.

„Čo je to dépéhá?“ pýta sa dôchodkyňa Bartoňová.

„Móžeme vidiéť vaše igazolváň?“ nakloní sa colník bližšie a pozerá do auta. Vidí v ňom iba kopu tašiek a obrovský kufor.

„Čo je to igazolváň?“ pýta sa Bartoňová spoza kufra.

„Preukaz totožnosti,“ prekladá Julo Cícer a spomína na bývalého kolegu z južného Slovenska, od ktorého raz dostal do zubov.

„Pas?“ pýta sa Bartoňová. „Ten má môj muž. V druhom aute,“ ukazuje prstom na červenú Mazdu pred nimi. Tú kontroluje ďalší colník.

„Stačí občiansky,“ vyvráti Julo Cícer oči do neba.

„Aj môj občiansky preukaz má môj manžel u seba,“ skonštatuje Bartoňová.

„Čo ste prešli na islam?“ jeduje sa Julo Cícer. „Prečo nosí váš muž vaše doklady u seba? Máte ich mať pri sebe!“ utiera si spotené čelo.

„Ty brďo, a môj pas má zase moja mama, tiež v tom červenom aute,“ ukazuje aj Danuška prstom na červenú Mazdu.

Ukradli mi identitu! výkrik sms.

„Prosím, vystúpte,“ zdvorilo ich požiada colník.

„Nemáme nič, čo podlieha dépéhá,“ Julo Cícer je na pokraji zrútenia.

„Iba stodvadsať rožkov,“ upozorňuje Danuška.

„Vyložte všetko,“ colník sa tvári odhodlane.

Hlava Jula Cícera klesá prudko na volant.

„Máme aj šesťsto buchiet, ponúknite sa,“ otvára Bartoňová obrovský kufor a núka colníka.

Colníkovi pri pohľade na Bartoňovej celotýždňovú robotu vylezú oči z jamôk.

„Čo obsahujú?“ pýta sa a rozlamuje jednu buchtu. Vidí v nej tvaroh, prejde po ňom prstom a privonia. Potom ďalšiu.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972061-3-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Príprava na cestu

Cesta

Tiráž