Copyright © Melita Denková, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Melita Denková, 2015

Redakční úprava Johana Malá

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-965-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-966-8 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

KNIHA PRVNÍ

září – listopad 1299

KAPITOLA 1

TY NEMILUJEŠ VE DNE?

Celou noc se z temných vod Vltavy valila bílá mlha, houstla a těžkla, zavěšovala mokré závoje na větve olší. Ve spleti kořenů u bahnitých břehů tančily modravé bludičky.

Pak ve tmě zakokrhal první kohout. Když se přidali další, východ prosvětlil oranžový pruh svítání.

Bludičky tiše pohasly. Z mlžné zátopy se rodil nový den a město Praha si protíralo ospalé oči.

„Jsi vzhůru, Milosti?“

Z pokrývek a kožešin za brokátovými závěsy královského lože odpověděl vzdech a mužské zabručení.

Kunhuta Starýchfojtů natáhla ruku k vlasům barvy podzimního listí na polštáři vedle sebe.

„Milosti?“

„Jsem vzhůru, ale ty odpočívej, paní,“ zabručel král Václav. „Byla to dlouhá noc.“

Venku zahlaholily jitřní zvony.

„Já nepotřebuju odpočívat.“ Kunhuta přejela chtivým pohledem rozválené lůžko. „Chci tě milovat znovu, můj pane. Za světla je přece láska nejsladší.“

Odpověď, kterou čekala – rychlé objetí, mazlivá slova – nic z toho nepřišlo.

Posadila se, přitáhla si kolena k tělu, opřela o ně bradu a zespodu ostře kresleného černého obočí stihla zpytavým pohledem mužskou hlavu.

„Ty nemiluješ ve dne?“

Další ospalé zabručení.

„Nebo se ti nelíbím?“

Konečně král zvedl ruku a pohladil ji po vlasech – roztržitě a nedbale, jako muž hladí hřívu koně.

„Jsi hezká.“

„Tak proč mě nechceš pomilovat? Já –,“ dlouze se nadechla. „Toužím po tobě víc než včera… Protože,“ zajíkla se, „dnešní noc nás spojila… víš jak? Cítím, že jsi mě obtěžkal… že nosím pod srdcem tvoje dítě… To žena přece pozná.“

Hlas zvonů jako by zesílil.

Král se nadzvedl na lokti, ospale zamžoural a konečně na ni pohlédl. Teprve teď si všiml, že žena vedle něho má lehce vyklenuté bříško. Zatvářil se jako člověk, který se zakousl do nádherného jablka a objevil v něm červa.

Odkopl kožešinu a posadil se.

„Jestli jsi těhotná, paní Kunko,“ promluvil, jako když mezi zuby drtí písek, „mysli na to, jakou radost uděláš manželovi… a že mu časem dáš víc dětí, co požehnají váš domov a z tebe se nakonec stane ctihodná matrona.“

Kunhuta se kousla do rtu a chvíli zírala do prázdna.

„Milosti, můj muž je tvůj oddaný služebník jako já,“ spustila po chvilce mazlivě pokorným hlasem. „Pochopí, že teď už toužím jenom po tobě… Tak toužím, že jsem se zasnila a představila si,“ vzdychla a dotkla se břicha, „že jsem počala s tebou.“

Střelila pohledem vedle, a blesk hned skryla za víčky. „Snad se to jednou stane, ne? Přece to není nemožné?“

Václav beze slova spustil nohy na podlahu a sáhl po haleně z jemného plátna.

„Počkej, Milosti, pomůžu ti.“

Paní Starýchfojtů sklouzla z postele, rychle ji obešla a zastavila se krok před králem.

Kalné světlo se plížilo po truhlách jako příliv a dotklo se i nahého ženského těla. Přibarvilo bílou pleť sinalým nádechem, nemilosrdně odhalilo drobné vrásky nedokonalosti a vyklenuté břicho protkané modrými žilkami.

Její půvaby už zlíbal manžel i kdejaká blecha, napadlo Václava vztekle, a ona nestydatě nabízí stejné poklady svému králi… A lže mi do očí, ani se nezakoktá, a když lež odhalím, vůbec se nezastydí, bez uzardění splétá na troskách výmyslu další průhlednou léčku.

Zachvěl se odporem.

Nevěděl, jestli víc nenávidí ty, co zůstaly vyděšené, plaché a ztuhlé, anebo ženy, které sotva poskytly kapku rozkoše a on je pozval znovu, začaly mluvit o lásce – vždycky se dalo poznat, že přitom myslí na odměnu.

Ovšem téhle narostl hřebínek brzy, a dokázala všechno. Večer se tvářila upejpavě, v noci byla čilá a stále ochotná k bouřlivé rozkoši – a ráno jí z očí kouká chtivost bez konce.

„Nepotřebuji tvou pomoc.“

Kunhuta stála jako socha. Jen ať ji král dobře vidí. Ňadra, klín, stehna…

A jak se vystavuje! Václav si hodil přes hlavu halenu.

Kunhuta překročila kožešinu na podlaze, a když se ve výstřihu košile objevily rozcuchané kadeře se zrzavými pramínky, už byla připravená k dalšímu útoku.

„A pane,“ nadechla se a zahoupala prsy, „smím tě doprovodit na mši?“

„Ne.“

Měl chuť ji uhodit, ale ovládl se. Prohrábl si vlasy a mrazivě prohodil:

„Ale jestli se chceš pomodlit, Kunhuto, nic ti nebrání. Můžeš hned tady v ložnici. Oltář tu najdeš.“

Ukázal do rohu, kde stála nízká skříň. Temné křídlo dveří zdobily kříže a miniaturní schránky, střežící svaté relikvie. Každá ta věc byla malý skvost.

Kunhutě přeběhl po zádech mráz, na pažích naskočily krupičky husí kůže

Potemnělé dřevo oltáře jí připomínalo umrlčí prkna, podlouhlé schránky rakve nebožtíků a kříže – kdo se chce dívat na tolik křížů? V ložnici! Ježí se jako na hřbitově.

Chmurný oltář se proto snažila nevidět. V noční tmě to šlo snadno, oddala se slasti, a král byl dobrý milenec, zkušeně bral, co nabízela.

Dobrý milenec, jinak ovšem – blázen, napadlo ji jízlivě. Umí se činit v loži, na kolbišti už míň, rytířským turnajům se vyhýbá – namísto toho se modlí, zdobí si ložnici kříži a na krok od nich smilní.

Sladce se na něho usmála.

„Jak si přeješ, Milosti. Ale ještě jsi mi neřekl…“

Václavovy oči už dávno ztratily ospalý výraz, svítily jako uhlíky. Co ta klisnička ještě chce slyšet?

Přehodil si přes ramena plášť a zamířil ke dveřím.

„Večer… Kdy smím přijít, můj pane?“

Je tak drzá, anebo zabedněná?

Prudce se otočil, ale znovu polkl ostrá slova a odpověděl dost mírně.

„To se včas dozvíš.“

Kunhuta pohodila hlavou, aby se jí husté vlasy rozprostřely po ramenou.

„Zase od rytíře Dominika?“

Trochu se naklonila, upřela na krále oči s obrovskými zorničkami a opět zahoupala prsy.

Vtělená žádost, vtělená výzva – to mi přece můžeš říct sám, a hned!

„Jistě ne od svého strážného anděla, paní Kunko.“

Král, obočí slité v urputnou čáru, prudkým škubnutím otevřel dveře. Skřípaly jako jeho hlas.

KAPITOLA 2

JDE K NÁM ĎÁBEL!

Pražská kotlina se stále topila v mlžných závojích, ale sluneční paprsky už pozlatily střechy a slunce mlhu rychle rozpouštělo.

Nebe se zbarvovalo do modra a slibovalo krásný, možná dokonce horký den.

Když dozněly ranní zvony, východní městskou branou projel malý průvod.

V čele klusali praporečníci a skupina ozbrojenců, za nimi skřípala řada zaprášených vozů, tažených statnými koníky se silnými krky a dlouhou plavou srstí. Chlupatí koníci nesli i dvoje nosítka s malovanými kozinkovými závěsy.

V prvních nosítkách seděly dvě ženy – černovlasá dívka a statná matrona s energickými ústy a panovačnýma hnědýma očima.

„Bože, Anežko… To by mě zajímalo, co mi Václav chce,“ zamumlala matrona.

Od chvíle, kdy se z hlásky tvrze ve Starém Saczi ozvalo troubení herolda, ohlašující kurýra v barvách českého krále, zopakovala Grifina, vdova po krakovském vévodovi Leškovi Černém, otázku aspoň tisíckrát.

Promoklý posel jí totiž předal list, jímž ji synovec – český král Václav – zval na Pražský hrad. Uctivě, dvorně, ale důvod neuvedl, což dříve neměl ve zvyku.

Záhada vrtala vévodkyni-vdově v hlavě urputně jako červotoč. I teď při té myšlence ztěžka vzdychla, pohlédla na dívku a ponuře dodala:

„Copak nechápe, že už bych ráda měla klid?“

Dívka mlčela.

„Anežko, posloucháš mě vůbec?“

„Jistě, paní. Odpusť, že nemluvím.“

Anežka zívla.

Grifinino reptání jí znělo v uších celou cestu – vévodkyně už byla taková, ráda mnohomluvně, ze všech stran, obracela na božím světle něco, co by si jiný přebíral jen v duchu.

Hodně jednotvárná písnička! Anežka na stále stejné otázky dávala stále skoupější odpovědi, a teď už měla pocit, že jí došla vhodná slova.

„Jsem unavená, paní… Z houpání nosítek se mi každou chvilku zatočí hlava.“

„A co mám říkat já?“ načepýřila se vévodkyně. „Ve svém věku cítím v kostech každou píď cesty a pochybuju, že natřásání prospívá mým střevům. A když se mi ani neřekne proč, tak opravdu nevím, proč jsem Václavovi neodpověděla, že stařena jako já má sedět doma a v bázni boží přebírat kuličky růžence. To by snad pochopil.“

Navzdory nekonečným nářkům na věk a útrapy cesty však Grifina lhala.

Do Prahy se vydala dychtivě – o to dychtivěji, že při poslední návštěvě jí synovec daroval nádherný prsten s karneolem zasazeným ve velkých perlách, a vévodkyně-vdova považovala drahý šperk za dar na rozloučenou. Tenkrát ji zamrzelo, že živé styky s pražským dvorem končí, přesto – navzdory obvyklé barvité mnohomluvnosti – mlčela jako ryba. Neměla ve zvyku se doprošovat.

Jenže synovec se zase ozval.

Po dvou letech.

Sotva kurýr odjel, Grifina poprvé položila otázku, proč si na ni Václav asi vzpomněl. Zároveň se rozhodla, že tentokrát ji doprovodí schovanka Anežka – a už převracela truhly a prohlížela si šaty, přikázala je vyklepat, nechala si ušít plášť podšitý liškou a šaty z karmínového sametu… Na to, jak od rána do večera naříkala, že je nemožné, aby se tak zničehonic důstojně připravila na návštěvu u skvělého Václavova dvora, dokázala sbalit cestovní truhly rychle.

„Naštěstí už jsme u cíle, Anežko,“ dodala teď živě a zavrtěla se v polštářích. „Už jsem ti řekla, jak ráda uvidím Prahu? Je to kouzelné město.“

„Hm,“ zaznělo z dívčích úst bez nadšení.

Anežka opět zívla a líně odhrnula závěs nosítek, jako by ji napadlo, že se musí přesvědčit, jestli je kouzlo Prahy stejně pochybné jako Grifininy nářky.

V prvním okamžiku neviděla nic víc než duhový chaos barev, ale vzápětí – – –

Vykřikla úžasem.

Před ní v záři vycházejícího slunce leželo jako na dlani moře střech a nad nimi… Na dlouhém pahorku se na pozadí modře oblohy vznášel hradní palác, obkroužený pásem hradeb, na nějž jako by shlížely věže kostelů – svatý Jiří, svatý Vít a kostelík Panny Marie.

Vlevo nad řekou se zvedal druhý kopec. Z pestrobarevných korun stromů vystupovaly světlé zdi – premonstrátský klášter Mons Sión – a poblíž kláštera se v průzračném vzduchu křehce rýsovaly lopatky větrného mlýna.

Anežka neznala jména věží, a ani ji nenapadlo se po nich ptát: přeludy přece nemají jména.

Zavřela oči – jen na chviličku, hned je zas otevřela dokořán a párkrát prudce zamrkala, jako by se chtěla ujistit, že obraz nezmizí za víčky.

Nezmizel.

„Paní Grifino!“ vykřikla a rozčileně vydechla. „Pamatuješ, jak jsi mi vyprávěla pohádky o skvělých velkých městech za devatero horami a devatero řekami? Netušila jsem, že jsou na světě doopravdy.“

Vyklonila se a rozzářeným, dychtivým pohledem těkala od Hradu na obzoru ke kamenným kvádrům Juditina mostu, co ubíhaly pod nosítky.

„A jaký tady mají dlouhý most,“ zamumlala. „A ta pyšná široká řeka…“

Vévodkyně se pousmála.

„Vždyť ty jsi pořád nevyrostla z dětských střevíčků. Na světě jsou i větší města, dítě – ovšem,“ přidala další úsměv, „asi nebudou krásnější. Praha je opravdu výjimečná.“

Anežka už neodpověděla.

Odkudsi zdola od vody se neslo kvákání kachen a husí kejhání, dobře známé děvčeti, co až dosud žilo ve dvorci s velkým hospodářstvím.

Důvěrně známé zvuky ostře kontrastovaly se vším kolem. Na mostě zněly hlasy a zmatené výkřiky kypícího pestrého davu, tváře a barvy byly v pohybu jako vlny pod mostem: tady dva muži živě rozkládali, vedle nich prošel templář v bílém plášti s rudým křížem, muž s lukem, biřic v kožené haleně, babka s nůší roští. Dvěma jezdcům na ušlechtilých koních se připletl pod nohy houf výrostků v cárech, ptáčník s klecí plnou čiřikajících sedmihlásků mával komusi dole na řece.

Do hučivého zmatku zvuků a hlasů proniklo mužské zvolání a práskl bič.

Lidský proud zpomalil, až skoro strnul, od úst k ústům se nesl udivený šepot. A také utichal… Zástup, s očima upřenýma kamsi dopředu, se začal rozestupovat, couvat ke kamenné  zídce zábradlí. Na okamžik stáli lidé jak přibití, potom dvě ženy vykřikly a objaly se, muž s lukem dostal zavilý výraz a položil pravici na toulec se šípy…

V lidské uličce se objevil netvor porostlý hnědými chlupy: měl dlouhé nohy a dlouhý krk, na něm se šklebila tlamatá hlava, na zádech chlupatého stvoření se zvedaly dva hrby, jako by netvor byl navíc k ohyzdnosti ještě zmrzačený.

Anežka neslyšela nic než splašené údery vlastního srdce. Bleskem si vzpomněla na kázání o roztodivných příšerách, obývajících ohnivé podzemí pekla.

Tvor se kymácivě blížil.

„Co je ti?“ Vévodkyně udiveně pozvedla obočí. „Jsi bledá jako plátno.“

„Jde k nám ďábel,“ dostala dívka ze sevřeného hrdla. ,,Anebo jeho služebník. Ba… bazilišek.“

„Kde by se tady vzal?“ Grifina odtáhla záclonu. „Blázínku. Ďábel se netoulá za dne po světě.“

Pekelný tvor se přiblížil. Zastavil se přímo u nosítek, se zafrkáním natáhl hlavu na dlouhém krku k vévodkyni, z huby mu ukáply sliny.

„Fuj!“ Grifina se pokřižovala, ale na zděšenou Anežku vrhla shovívavý pohled. „Neplaš se, není to žádný pekelník, jenom obyčejné zvíře – myslím, že se jmenuje velbloud.“ Znovu se přežehnala křížem. „Ačkoliv křesťana může napadnout všelicos, přece jen to je boží tvor.“

Vedle velblouda se objevil muž v širokých kalhotách, s turbanem na hlavě. Zasvištěl bič, muž – podivnou řečí znějící jako zaklínání satana –, cosi zvolal, chytil velblouda za uzdu a zvíře se zase dalo na pochod.

Bledá Anežka pořád přivírala oči, přitom neslyšně hýbala rty, jako by se o čemsi dohadovala sama se sebou. Najednou odhodlaně vystrčila hlavu a doprovázela odcházejícího pekelníka pohledem.

„Tak velbloud? A tohle zvíře… žije v Praze?“ Hlas jí zněl tence a tesklivě.

„Kdepak,“ broukla Grifina. „Myslím, že se rodí daleko v jižních krajích.“

Anežka dosedla do polštářů, v zářivých očích se mísil strach se zvědavostí.

„Když je zdaleka, jak se vzal tady?“

„Do Prahy vozí zboží mnoho cizích kupců, však jsi viděla toho muže.“

„A jaké zboží?“

Grifina dolovala z paměti, co ještě ví – až dosud se pramálo zajímala o zvyky kupců a velbloudů.

„Snad vanilku a jiné voňavé koření… a taky indigo a třeba hedvábí… A pořád se nevyptávej, já přece nevím všechno. Svět je velký a věř mi, je na něm spousta věcí, o kterých se ty a já nikdy nedozvíme.“

Anežce to úplně stačilo k jakémusi smutku.

„Jak ráda bych je viděla – jižní kraje, kde roste voňavé koření a žijí velbloudi,“ zamumlala. „Jistě bych se jich už nebála… Ne, zvykla bych si na ně, a aspoň nezůstala hloupá – kdybych viděla celý velký svět.“

Paní Grifina se ušklíbla.

„Mládí a sny! Také jsem je měla… Spoustu snů, a jak skončily? Žena má zůstat hloupá. V líbezné hlouposti dohlíží na čeleď, vaří a přede, vzorná pokorná hospodyňka, a všechno ostatní ji míjí, nevšímá si, když mužský svět páchá zase ty svoje hlouposti… Jenomže mě do nich zapletli.“

Úsměv vévodkyni usvědčil, že jí to nebylo proti mysli.

Přivřela oči.

„Sestro, sestřičko, budeš se vdávat!“

Do komnaty vlétla Kunhuta. Už rok byla vdaná za českého krále Přemysla Otakara a teď hostila mladší sestru Grifinu na Pražském hradě.

„A za koho?“

Grifina věděla, že není tak okouzlující jako Kunhuta, a tak se třeba neprovdá stejně dobře. Na druhé straně – u vznešených sňatků se hledělo na jiné věci než krásu snoubenců či rovnost jejich věku.

„Máš si vzít knížete lenčického a sandoměřského z kujavské větve Piastovců. Jmenuje se Lešek a – “ Kunhuta pozvedla ruce, zasněně přivřela oči a čeřivě se zasmála. „A sestřičko, je to kouzelný kavalír!“

„Hezčí než tvůj manžel?“

„Ty dva nesrovnávej, Přemysl je chlap jako hora – ovšem zase můj miláček…!“ Další vlnka smíchu. „Když jsem si nechala přivézt z Benátek dva lvy, ani nehnul brvou… Jenomže teď mluvíme o Leškovi, ne? Včera mi složil poklonu a – až jsem se zachvěla pod jeho ohnivým pohledem! Oči se mu lesknou jako dvě třešně rulíku… A ruce má snad z alabastru, kdepak kovářské pěsti. K tomu je pružný jako proutek, havraní hříva se mu kroutí v lesklých lokýnkách…“

„Ach, prohlédla sis ho dobře.“ Grifina se na sestru malinko ušklíbla: Kunhuta sice Přemysla Otakara miluje a opakuje mu to v něžných dopisech, ovšem pořád stihne šilhat po jiných mužských.

Grifina šla k oltáři pyšně.

Lešek byl opravdu krásný, bohužel se ukázalo, že svoje půvaby nabízí zase jenom mužům. Sice spolu vycházeli dobře – byl bystrý, jiskřil vtipem, ale příjemné soužití obnášelo jeden háček: ze žertů se dědici nerodí.

Když Lešek zemřel – bez následníka a už mezitím zdědil po strýci Boleslavovi V. krakovské vévodství –, vévodkyně-vdova darovala Krakovsko synovci Václavovi.

Ne že by mu to bylo něco platné, o dědictví se hlásili i jiní, a hned se začali mezi sebou rvát jako psi o tučné kosti, takhle to mezi Piastovci chodilo a chodí… Rod se rozpadá v nepřehlednou spleť větví mazovských, kujavských, slezských, malopolských i velkopolských – a nikdo nedbá na prvenství krakovského stolce, raději se dáví mezi sebou navzájem.

Ale Václav Krakovsko vybojoval – právě v tom boji získal rytířské ostruhy. V jednadvaceti vjel slavně do Krakova a už nikdy se nevzdal myšlenky sjednotit rozdrobená piastovská panství pod českou korunou.

A zápas stále neskončil, stále nemá vyhráno, skrček…

Grifina se zavrtěla, i myšlenky jí poskočily.

Skrček, takhle Václavovi říkala… A pořád má pro něho v srdci teplé místečko, jako když spolu byli nejvíc zadobře, ačkoliv ji nakonec zarmoutil prstenem na rozloučenou.

Otevřela oči a zkoumavě pohlédla na prsten.

Perly jsou symbolem slz a loučení. Lhaly anebo ne? Co je pryč, je pryč, vyčítat Václavovi dva roky mlčení nemíní. Hlavní je, že ji skrček zas volá… Možná chce na cestě za polskou korunou udělat poslední rozhodný krok a stará teta mu v tom může být nějak užitečná. Ale jak? Třeba si –

A vtom se vévodkyně-vdova nahlas uchichtla. Troufne si ještě oslovit velkého krále Václava skrčku?

KAPITOLA 3

KOČIČÍ DÁMA

Král Václav, obočí stále stažené do urputné čáry, vyšel z ložnice na chodbu.

Proti růžovému nebi za oknem chodby se rýsovala ramenatá silueta – králův důvěrník a pravá ruka, rytíř Dominik Štětivec. Když uslyšel vrznutí dveří, rychle se otočil, upřel na krále jantarové oči a prohodil:

„Hezká noc, Milosti? Jsi spokojený?“

Král jenom něco zahučel.

„Tak nejsi, můj pane. To je mi líto. Myslel jsem, že zkušená žena potěší muže víc než vyděšená panna.“

„Obratná byla, a štědrá – štědrá až nestoudně.“

Rytíř se zasmál.

„A to je na škodu? Taková tučnější lahůdka přece –“

„Raději mlč!“ Václav zkřivil rty a vykročil chodbou. „Ta tvoje tučná lahůdka má mravy pijavice, z očí jí kouká licoměrnost. A když mi předvedla všechny své nectnosti, vyrukovala s tím, že mě doprovodí na mši.“

„Snad chtěla poděkovat Bohu za rozkoš, cos jí dal.“ Rytíř Dominik se potměšile usmál. Rád krále popichoval – a jenom on si to mohl dovolit.

Znal Václava od jeho osmi let. Doprovázel ho z vězení na Bezdězu do Braniborska, zůstal po jeho boku, když se Václav zase vracel do Čech, když jako král stoupal k vrcholu.

Byl důvěrníkem panovníkových těžkých chvil, zrovna tak společníkem při divokých pitkách, a plnil mnoho dalších úkolů, včetně výběru lehkomyslných paní do královského lože. Nikdy za to nic nežádal, nikdy důvěry nezneužil…

Jedinou Dominikovou výsadou za věrnou službu bylo, že směl říct, co by se jiný neodvážil – dokonce ani prostořeký králův šašek ne –, a přesto na něho král nedal dopustit.

„Nech si ty vtipy, rytíři.“ Václav vymrštil ruku do vzduchu a odfrkl si:

„Taky je samodruhá.“

Dominik vesele luskl prsty.

„Tohle ti řekla? Hlupačka.“

„Spíš se prořekla. Kdyby dokázala zkrotit prohnaný jazyk, za pár týdnů už by tvrdila, že jsem ji oplodnil já. Příště víc vkusu, rytíři. Dám přednost plavovlásce… A téhle nestydě,“ král se ohlédl, „pošli křížek, ať se modlí, má to zapotřebí. I když vhodnějším darem by byl žlutý kurví závoj.“

Před nimi se ozvaly kroky a tlumené hlasy.

Z druhého patra, z točitého schodiště vedoucího do komnat fraucimoru, vyšla na chodbu dáma v bílých šatech, doprovázená pážetem. Páže neslo své paní cíp závoje, ale hlavy měli nakloněné k sobě.

I slepý by poznal, že ti dva spolu strávili noc.

Když spatřili krále, páže se přitisklo ke zdi a po zádech se svezlo na kolena, dáma se hluboce uklonila, ale tak rychle, jako by poklonou říkala: neviděls mě, můj pane, a jestli přece ano, pokorně prosím za odpuštění.

Král odvrátil hlavu.

Dáma se prosmykla vpřed jako bílý stín, shrbené páže spěchalo za ní. Jakmile zmizeli z doslechu, Václav prohodil:

„Vida, paní Petronila si neodpírá radosti života. A má v oblibě mladé masíčko. V noci se mazlí se štíhlým pážetem, ve dne s tlustým kocourem… tahle Kočičí dáma.“

Poslední slova zabručel skoro nehlasně, ale Dominik měl bystré uši.

„Cože? Ty víš, že si paní Petronila tajně chová v přístěnku kocoura?“

Král se zatvářil málem pobaveně.

„Ženské hlásky někdy štěbetají příliš nahlas… Ale snad nejsem tyran. Když mi ta bestie nepřijde na oči, pro mě za mě. Žít a nechat žít, nemyslíš, rytíři?“

„Skutečně?“ protáhl Dominik tónem, jako by vážil platnost králových slov a hned ji shledal lehkou.

„Ovšemže to platí jenom o dámách,“ odsekl Václav. Po pár krocích dodal:

„Ačkoliv, měl bych se ptát, jestli vdova, co tráví noci s milencem, je vhodnou vychovatelkou mých dcer. Pokárej ji.“

Po smrti královny Guty se Dominik ujal i mnoha palácových záležitostí příslušejících královně. Dělal to obratně, s mužským nadhledem a noblesou.

„Jak si přeješ, Milosti. Ale napadá mě… snad by se napomenutí mohla ujmout paní Grifina? Když už tu vévodkyně bude, zdá se mi vhodnější, aby věci týkající se princezen řešila tvoje jasná teta.“

„Možná,“ hlesl král. „Ačkoliv, vlastně nevím, jestli už Grifina není moc stará a nehodí se k ničemu.“

Rytíř mu zašilhal do tváře. „A k čemu se má hodit?“ zeptal se rychle. „Proč jsi kněžnu pozval?“

„Trápí tě zvědavost? Nebo už tě snad omrzelo vládnout fraucimoru?“

Dominik pokrčil širokými rameny.

„Že by obojí, můj pane?“

Pohlédli na sebe a usmáli se.

Jasný hlas zvonu se zvolna vytrácel a rozplynul se v modré obloze.

Chrámové dveře byly dokořán.

Dva muži, český král Václav II. a jeho důvěrník, rytíř Dominik Štětivec, vešli z jasu nádvoří do přítmí chrámu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KNIHA PRVNÍ září – listopad 1299

KAPITOLA 1 TY NEMILUJEŠ VE DNE?

KAPITOLA 2 JDE K NÁM ĎÁBEL!

KAPITOLA 3 KOČIČÍ DÁMA

KNIHA DRUHÁ prosinec 1299

KNIHA TŘETÍ leden 1300 – červenec 1300

KNIHA ČTVRTÁ srpen 1300 – červen 1305