Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Král bez srdce

Vydání první

Copyright © 2008 Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1964. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The King Without a Heart vydaného nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2008

Český překlad © 2015 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0223-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0224-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Barbara Cartland

KRÁL BEZ SRDCE

Ukázka z elektronické knihy

Každý, úplně každý může zažít

nádheru lásky – od krále

až po nejobyčejnějšího člověka na světě.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1888

Vévoda ze Starbrooku zakončil rodinné modlitby a služebnictvo odcházelo z jídelny. Jakmile byli pryč, rodina se přesunula ke stolu, kde na ně čekala snídaně. Majordom se dvěma sloužícími je začali obsluhovat.

V tu chvíli se otevřely dveře a do místnosti nervózně vstoupila mladá dívka.

Byla drobná, křehká a velmi hezká, ve tváři se jí však zračila úzkost.

Přešla k vévodovi a sklonila se, aby ho políbila na tvář.

„Proč jsi nebyla na modlitbách, Titanie?“ zeptal se příkře.

„Omlouvám se, strýčku Edwarde, ale zdržela jsem se při návratu z vyjížďky.“

„Zdržela?“ otázala se vévodkyně ze Starbrooku, sedící na opačné straně stolu. „Nejspíš chceš zatajit, že ve skutečnosti ses vůbec nestarala o čas.“

„Je mi to líto, tetičko Louise,“ zašeptala Titania.

„To by také mělo,“ odvětila vévodkyně. „Jestli provedeš ještě nějaké hlouposti, řeknu strýci, aby ti ranní vyjížďky zakázal. Stejně je to jen ztráta času.“

Titania zalapala po dechu, bylo jí ovšem jasné, že si za to může sama. Bylo krásné ráno, a když se projížděla po lesích, které měla tak ráda, zapomněla na vše kolem a na okamžik se cítila šťastná.

Dojela až k lesní tůni, kterou si oblíbila, protože věřila, že v ní žijí vodní víly.

Právě tam si uvědomila, jak čas utíká a že jestli přijde pozdě na modlitby, bude mít potíže.

Jela s Mercurym zpět tak rychle, jak to jen šlo, a stejně rychle se převlékla, přesto když doběhla ke dveřím jídelny, byly už zavřené.

Slyšela, jak strýc zvučným hlasem předčítá modlitbu a ostatní, kteří mu naslouchali, přednesli uctivé amen.

Když pak začali vycházet sluhové, vběhla dovnitř. To už ovšem věděla, že bude mít potíže. Ke své úlevě si však nemusela vyslechnout dlouhou přednášku, jaké se jí zpravidla při podobných příležitostech dostalo, vévoda byl totiž překvapivě dobře naladěn.

Probíral se dopisy, které ležely jako obvykle vedle jeho talíře.

Všechny došlé dopisy jeho tajemník pečlivě roztřídil. Účty a žádosti o peníze se řešily v kanceláři a k vévodovi se dostala pouze soukromá psaní.

Vévoda si pročítal jedno z nich a na rtech mu pohrával lehký úsměv.

Z protějšího konce stolu na něho tázavě hleděla vévodkyně, dokázala se ovšem ovládnout a čekala, až jí obsah dopisu sdělí sám.

Naproti Titanii, po vévodově pravici, seděla její sestřenice – lady Sophie Brookeová, která si právě užila sezonu v Londýně, byla nepochybně jednou z nejdůležitějších letošních debutantek.

Vévoda pro ni uspořádal ples a později v létě plánoval další, který se měl konat zde ve Starbrooke Hall. Měl v úmyslu pozvat všechny významné sousedy z hrabství. Titania uvažovala, jestli je nějaká naděje, že se ho bude moci zúčastnit i ona.

Na první ples do Londýna ji nevzali s omluvou, že stále truchlí pro svého otce a matku. Nebyla to úplně pravda, protože dvanáct měsíců, považovaných za patřičnou dobu pro truchlení, uběhlo už před třemi týdny.

Titania byla dost chytrá na to, aby pohlédla pravdě do očí – strýc ji na londýnském plese nechtěl!

Nejen proto, že se styděl za její matku. Titania byla navíc mnohem hezčí než její sestřenice.

Titania nebyla ani trochu domýšlivá, ale poznala, že se své matce velmi podobá. A i když rodina Starbrookeových její matkou pohrdala, všichni ostatní hovořili jen o její kráse.

Naprosto chápali, že se do ní lord Rupert Starbrooke zamiloval.

Vévoda ze Starbrooku, jeho otec, tomu ovšem nerozuměl. Pátý vévoda byl rozhodnut, že zachová modrou krev Starbrookeových stejně čistou, jako tomu bylo posledních dvě stě let, a pro svého staršího syna dojednal sňatek s princeznou Louisou z Hughdelbergu.

Možná to nebylo nijak zvláště významné knížectví, ale mělo vzdálenou vazbu na královnu Viktorii a nikdo nemohl říci, že by princezna Louise nebyla dokonalou ženou pro budoucího vévodu.

Mladší syn, lord Rupert Brooke, se ovšem otcovým plánům vzepřel. Trval na tom, že si vezme ženu z lidu.

Jednoho dne odjel do Skotska lovit lososy a ubytoval se jako obvykle u svého urozeného přítele, kde si vždy užíval svobody, jaké se mu doma nedostávalo. Když si chtěl zajezdit, prostě jel, aniž by se kolem toho strhl povyk. Když chtěl jít na ryby, vyšel ze zámku a zamířil k řece, a lovit mohl bez doprovodu, pokud o něj vyloženě nežádal.

Lord Rupert býval rád o samotě, zvláště ve Skotsku, neboť mu to přinášelo ohromnou úlevu od okázalosti a etikety, na něž se doma hledělo. A nejenom doma – také téměř ve všech významných rodinách, které ho kdy hostily.

„Kdykoli za mnou přijedeš, Ruperte, chovej se tu jako doma,“ řekl mu jeho přítel.

Lord Rupert často myslel na to, že je to jediný volný čas v roce, který si může doopravdy užít.

Jeho přítel, náčelník proslulého klanu, měl téměř nadpřirozené schopnosti, možná proto, že byl Skot. Lépe než kterýkoli Angličan totiž rozuměl vnitřním lidským pocitům.

Když lord Rupert přijel tentokrát, nebyli v zámku žádní jiní hosté, a tak trávili s Lairdem všechny večery společně a probírali témata, která je oba zajímala. Dělali to tak už od dob, kdy spolu studovali na Oxfordu.

Příštího rána se lord Rupert vydal sám k řece na lososy. Nesl si svůj prut a podběrák, kterým ryby na háčku tahal z řeky.

Chytil už dva lososy, když mu k jeho úžasu zabrala opravdu velká ryba.

Tak velkého lososa ještě v řece neviděl a byl odhodlán ho přemoci. Přitahoval pevně, ale nijak rychle, protože musel dávat pozor, aby tak těžká ryba nepřetrhla vlasec.

Ryba připlula přímo z moře a bojovala o svoji svobodu jako tygr.

Byla to hrozivá bitva a lord Rupert si ji vychutnával. Byl rozhodnut odnést si obří rybu domů jako trofej, za kterou jistě sklidí blahopřání.

Ryba bez ustání bojovala, a když lord Rupert povoloval vlasec, začínal mít obavy, že by mu mohla uniknout. Musel přijít na to, jak ji dostat z vody, protože podběrák, který měl s sebou, byl příliš malý a hák nechal hloupě na břehu.

V tu chvíli si ke své úlevě všiml, že jeho boj s rybou přilákal obecenstvo.

Na pěšině vedoucí k řece stála mladá žena. Její přítomnost zaznamenal jen letmo, protože se nemohl ohlédnout.

Místo toho zavolal: „Můžete mi pomoci, prosím?“

„Samozřejmě,“ odvětila mladá žena.

„Na břehu leží můj hák.“

„Ano, vidím ho.“

Když měl teď pomocnici, bylo otázkou několika minut, než si lososa přitáhl.

Dívka ho nabodla na hák a pak mu ho podala, aby ho z řeky vytáhl on. Pro ni byl příliš těžký.

Byl to mimořádně velký losos, lord Rupert odhadoval, že mohl mít dobře přes dvacet liber. Jeho hostitel bude mít jistě radost, protože chytit takhle velkou rybu v těchto místech nebylo zrovna obvyklé.

Pak pohlédl na dívku, která mu pomohla, a užasl.

Byla to ta nejkrásnější žena, jakou kdy spatřil.

Lišila se od všech krasavic, se kterými se lord Rupert stýkal v Londýně. Protože byl pohledný a byl synem vévody, zvali ho na všechny večírky a plesy i na slavnostní večeře při svíčkách v Mayfair.

Ze všech žen, o které usiloval a které usilovaly o něho, však žádná nebyla tak rozkošná jako ta, na kterou právě hleděl.

Těžko dokázal říci, čím se liší od ostatních.

Její srdčitá tvář působila velmi mladistvě a nevinně. V pohledu jejích velkých šedých očí nebylo nic koketního či provokativního, přesto jako by vyplňovaly celou její tvář a bylo v nich cosi magického.

Zároveň měl pocit, že patří spíše k řece a na vřesoviště než do světa, ve kterém žil on. Byla oděna prostě a na úrovni, lord Rupert si však všiml, že její vlasy pod kloboučkem mají rudý nádech, což svědčilo o jejím skotském původu.

Ještě však nepotkal Skotku, která by vypadala jako ona, a říkal si, jestli je vůbec skutečná. Když ji později poznal blíže, pochopil, že opravdu patřila do snu, který vždy choval v srdci, zároveň však nevěřil, že by se mu kdy mohl splnit.

Lord Rupert hleděl na Ionu a ona na něho. Probíhalo mezi nimi něco nevyslovitelného, pro co nenacházeli vysvětlení.

Docela jednoduše se do sebe zamilovali na první pohled.

Lord Rupert ji okamžitě požádal o ruku, aniž by dbal na protesty svého otce. On a Iona se potkali a na ničem jiném na světě nezáleželo. Přestože jeho otec zuřil, musel uznat, že je Iona modré krve. Její otec byl uznávaným náčelníkem menšího klanu.

„To je ale pro Starbrookea málo,“ křičel rozlíceně na syna.

Bylo namístě pochybovat, že ho lord Rupert poslouchá nebo že rozumí tomu, co otec říká. Byl zamilován až po uši a jen odčítal dny do chvíle, kdy si bude moci Ionu vzít.

Své rodině složil poklonu tím, že dívku i s rodiči přivezl do Starbrooke Hall dříve, než ke svatbě došlo.

Vévoda byl k Ioniným rodičům zdvořilý a choval se jako gentleman, ale když zůstal se svým synem o samotě, obořil se na něj: „Dobrá, je krásná, netvrdím, že ne,“ burácel vévoda. „Brookeové se však po staletí ženili se sobě rovnými, a říkej si, co chceš, ale tahle žena nám nikdy rovna nebude.“

Když se Iona s rodiči vracela do Skotska, lord Rupert jel s nimi a mladý pár byl v tichosti oddán knězem v kostelíku, kde byla Iona pokřtěna.

Pak se vydali na líbánky. Lord Rupert vzal svou choť nejprve do Paříže a pak do Benátek, Atén a Káhiry. Chtěl, aby viděla svět, a doufal, že ji bude bavit stejně tak, jako vždy fascinoval a zajímal jeho.

Zamilovala si každý okamžik jejich líbánek a vše, co prožívali, stejně, jako milovala jeho.

Byli tak dokonale sladěni, že jeden druhému nemusel vysvětlovat, na co myslí či co si přeje, protože to instinktivně vytušili.

Když se narodila Titania, lord Rupert i jeho žena svoji malou dcerku zbožňovali a jeho ani v nejmenším netrápilo, že Iona už nebude mít další děti.

Její domov byl domovem lásky a radosti. Oba rodiče byli neskonale šťastní a o své jediné dítě s láskou pečovali. Titania s nimi cestovala a spala na mnoha neobvyklých místech. Někdy dokonce ve stanu či na hřbetě velblouda.

Občas se stulila mezi otce a matku pod širým nebem, když objevovali neznámá území a nenašli jiné místo, kam by se uložili ke spánku.

Takové dětství by nejspíš bavilo mnoho chlapců, většině dívek by ale chybělo pohodlí. Titania si však užívala každou chvíli a její svět, který tvořili otec a matka, byl plný lásky.

Lord Rupert i s manželkou pak tragicky zahynuli při železničním neštěstí, když se vraceli z krátké návštěvy Walesu.

Pro Titanii se tím uzavřela první kapitola jejího života.

Téměř přes noc přestala být dítětem a musela se vyrovnávat se všemi těžkostmi, které čekají každého, kdo byl nucen předčasně dospět.

Když bylo po pohřbu, strýc jí přikázal, aby si zabalila věci. „Budeš bydlet u mne ve Starbrooke Hall,“ nařídil.

Zkoušela ho přesvědčit, aby ji nechal bydlet v domě, ve kterém se narodila a kde byla s rodiči tolik šťastná. Příkře jí však oznámil, že to není možné.

Později se dozvěděla, že dům i se vším vybavením se má prodat. Nedovolili jí, aby si ponechala ani kousek milovaného nábytku. Díky své chůvě zachránila alespoň drobné ozdoby, kterých si matka cenila, a ukryla je před strýcem.

Přestože si nesměla vzít žádné věci, mohly jí ve Starbrooke Hall dělat společnost dvě bytosti. První byla chůva, která se o ni starala odmalička. Vévoda poněkud zdráhavě povolil, že může dělat Titanii komornou. A druhou byl její kůň Mercury, kterého jí otec věnoval rok předtím. Měla ho teď ráda víc než kohokoli na celém světě.

Svěřovala mu všechny své strasti a měla pocit, že jí rozumí. Jen kvůli ranním vyjížďkám na Mercurym stálo za to žít.

Ve Starbrooke Hall byla tak nešťastná kvůli – mírně řečeno – duševnímu útlaku.

Otec i matka byli mrtví, ale lidé kolem ní stejně pořád mluvili o tom, jak špatně se její otec zachoval, když vstoupil do toho hrozného manželství.

A pochopitelně zplodil ji.

Neříkali to přímo. Ale stačily jejich pohledy, a tón, kterým s ní teta mluvila, hovořil za vše.

Lady Sophie byla o rok starší než Titania a brzy přišla na to, jak dobře umí její sestřenice česat vlasy a jak krásně vyšívá.

Titania se pak víceméně stala její neplacenou komornou.

To bylo samé – „Titanie, uprav mi vlasy – Titanie, zašij mi tuhle krajku – Titanie, dojdi mi pro kabelku“.

Titania byla mnohem rychlejší a šikovnější než všechny ženy, které se o Sophii staraly před ní, a byla proto pro sestřenici nepostradatelná.

Vyklouznout mohla jedině časně ráno, protože Sophie vstávala pozdě. To byl čas, kdy jezdila s Mercurym na vyjížďky. Protože strýc jí nepřikládal žádného významu, mohla jezdit sama a nemusel ji doprovázet ani podkoní.

Pro Titanii bylo často těžké splnit všechny Sophiiny požadavky, ale i tak zažívala okamžiky štěstí.

Kromě ježdění na Mercurym objevila ve Starbrooke Hall knihovnu a v ní všechny knihy, kterých si otec tolik považoval a které po prodeji domu nesměla odvézt.

Bylo tam i mnoho dalších, které otec v mládí četl a z nichž jí citoval, když vedli některý z jejich vzrušujících a zajímavých rozhovorů.

Právě tak jak mluvil se svým skotským přítelem a později s Ionou, mluvil lord Rupert i se svou dcerou. Naučila se od něho víc než od kdejaké guvernantky a její vzdělání doplnily knihy, dříve v otcově a nyní ve strýcově knihovně.

Lord Rupert se naučil mnoho cizích jazyků, neboť miloval cestování po světě. Když byla Titania malá, bavilo ho mluvit na ni francouzsky a poslouchat, jak se snaží po něm opakovat slova.

Dělal to tak i s jinými jazyky, a když Titania vyrostla, zjistila, že mnoho knih z jeho knihovny je psáno v cizích řečech. Byla chytrá a listovala jimi tak dlouho, až jim porozuměla, stejně jako to učinila její matka, když pochopila, o co se její manžel zajímá, a rozhodla se jeho zájmy sdílet.

Další věc, kterou ve Starbrooke Hall jen těžko snášela, bylo to, že ani vévodkyně, ani její dcera nemluvily téměř o ničem jiném než o posledních klepech ze společenského dění v Londýně, o kterých se psalo v novinách.

Titania měla často pocit, že kdyby si do postele nebrala ke čtení některou z knih, uzoufala by se nudou. Nikdo z rodiny neměl nejmenší tušení, že čte knihy, které měl tak rád její otec, ty však byly považované za nevhodné a nesrozumitelné pro mladou ženu.

Byl to velmi osamělý život.

Kromě Mercuryho neměla nikoho, komu by vyprávěla, jak vzrušující historické události odhalila předešlé noci v básni psané starověkou řečtinou. A kromě Mercuryho neměla nikoho, komu by ji mohla zarecitovat.

Když teď Titania dojídala snídani, myslela na to, jaké měla nečekané štěstí, když za svůj pozdní příchod téměř nedostala vyhubováno.

Strýc obvykle považoval nedochvilnost za neodpustitelný hřích. Dnes ráno se však poté, co ji pokáral, začetl do dopisu ležícího navrchu a zjevně už jí neměl co říci.

Právě uvažovala, jestli může bez povšimnutí odejít od stolu, když jim vévoda oznámil: „Musím vám všem říci něco, co vás, myslím, překvapí a zároveň potěší.“

„To zní nanejvýš poutavě,“ vydechla vévodkyně.

Pohlédla přitom na Sophii, která se probrala ze snění a ihned k otci otočila hlavu.

Titania pochopila, že teď odejít nemůže, a tak netrpělivě vyčkávala, co jim vévoda poví.

„Dostal jsem dopis z Velidu,“ začal, když si opět nasadil brýle, „a myslím, že pro vás bude velice zajímavý.“

Titania se upamatovala, že před měsícem přijel na návštěvu korunní princ Frederik z Velidu. Strávil předtím nějaký čas v Londýně, kde se patrně setkal se strýcem, tetou a Sophií.

Titanii připadal ošklivý a hloupý a vadilo jí na něm ještě něco jiného. Nedokázala přesně říci co, po matce však podědila cit pro lidi a málokdy se v nich mýlila.

Princ Frederik ji nijak zvlášť nezajímal, a tak se jím krom úklony na pozdrav už nijak blíže nezabývala.

„Samozřejmě že se pamatujeme na korunního prince,“ poznamenala vévodkyně. „Okouzlující mladík s vybranými způsoby, které tolik Angličanů postrádá.“

Takové poznámky dělala vždy, když srovnávala Angličany s muži ze své rodné země, o kterých vždycky mluvila, jako by byli ti nejschopnější pod sluncem.

„Mám zde dopis od korunního prince,“ oznamoval vévoda pompézně, „ve kterém žádá, aby se Sophie co nejrychleji odebrala do Velidu, neboť k jeho velkému potěšení jeho bratr, král, svolil k jejich sňatku.“

Vévodkyně tiše vykřikla radostí, Titania však byla v naprostém úžasu.

Možná pozorně neposlouchala, ale neměla tušení, že by si korunní princ chtěl Sophii vzít nebo že by to strýc dojednal.

Toho pochopitelně těšila představa, že se jejich dcera stane součástí královské rodiny, byť nepříliš významné. Protože ženich byl korunním princem, byla jistá šance, že se jednou stane králem.

Vévoda vyčkával na Sophiinu odpověď a ona se stydlivě uculovala.

„To je radostná zpráva, papá. A kdy odjedeme do Velidu?“

„Ty odjedeš, má drahá,“ odvětil vévoda. „Tvůj budoucí manžel pochopitelně pozval i matku a mne, abychom tě doprovodili, ale obávám se, že kvůli povinnostem ve Windsoru nemohu odjet hned, jak žádá.“

Titania věděla, že měl svou funkci ve Windsoru velmi rád a za nic na světě by se o ni nenechal připravit. Funkce to byla dědičná a nevyplývaly z ní nijak náročné povinnosti a na tom vévoda nehodlal nic měnit či riskovat, že by při jejich plnění selhal.

„Když se mnou nepojedete,“ řekla Sophie plačtivě, „budu mít strach jet do cizí země. Vždyť ani neznám tamní jazyk.“

„Řekl jsem, že jet nemohu,“ dodal vévoda popuzeně, „matka tě však samozřejmě doprovodí a tvůj budoucí manžel píše, že ti bude k dispozici člen vlády a dvě dvorní dámy, sluha a několik dalších členů královského služebnictva.“

„Pak to pochopitelně zvládnu. Budete mi však chybět, papá.“

„I ty mně, drahoušku, a lituji, že nebudu na tvé svatbě. Musíš svého manžela co nejdříve přivézt sem k nám, možná už na podzimní loveckou sezonu.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Kapitola 1.