Stanislav Hoferek

Vodná planéta IV

Hadí meč

Ukážka z elektronickej knihy

2015

O knihe

Predstavte si svet, v ktorom sa môže všetko zmeniť v okamihu. Jednotlivé piliere spoločnosti sa zrútia, ak si ľudia a ľuďom podobné tvory chcú za každú cenu udržať moc. Spoznajte osudy tých, ktorí sa stali obeťou bezhlavého prenasledovania. Holokaust bez kladenia otázok len zvýrazňuje absurditu prekrútených pomerov, do ktorých sa zamotá mágia i pozostatky toho, čo by niekto nazval láskou.

Štvrtý a posledný príbeh uzatvára osudy hrdinov, ktorí môžu aj napriek rozdielnym názorom stáť na jednej strane, v boji proti stále inému nepriateľovi. Hadí meč sa venuje národu, ktorý mizne každým dňom do zabudnutia, ako i posádke vesmírnej lode, ktorá má pred sebou neočakávané rozhodnutie.

Vodná planéta IV

Niekedy prejdeš celý svet

v túžbe konečne spoznať seba

pláva oceánom, na hory vyletie

pozna, čo a poteší i rozhnevá

V svete lží a nenávisti

kde piesok je sluhom ľudí

lásku treba hľada v lístí

ktoré ti padá okolo hrudi

Poďakovanie

Kniha Vodná planéta bola vytvorená ako bezplatné, jednoduché čítanie pre každého. Je nutné povedať, že aj keď som vytvoril príbeh a spísal som ho, podarilo sa urobiť z toho niečo zaujímavé za pomoci ďalších ľudí, ktorí pomohli s grafikou, osádzaním textu, opravovaním chýb a rôznych dejových nezrovnalostí. Dominika Uličná nakreslila všetky ilustrácie, za ktoré si zasluhuje špeciálne poďakovanie. Z aspoň desiatich rôznych a niekedy nesúvisiacich dôvodov ďakujem tiež Adriáne Hanešovej, bez ktorej by Vodná planéta nikdy nevznikla. Za všetkých spomeniem aspoň niekoľko ľudí (v abecednom poradí):

Lenka Baranovičová

Anežka Bubeníčková

Veronika Debnárová

Peter Druska

Adriána Hanešová

Alžbeta Hollá

Terka Hrušková

Iva Jamborová

Diana Kastiová

Petr Krčmář

Zuzana Kuglierová

Ria Mruškovičová

Mária Nováková

Janka Palúchová

Július Pastierik

Anikó Pastoreková

Alexander Pavlov

Beáta Plučinská

Xénia Rybáková

Vladislav Saling

Klárka Stryalová

Boris Svoboda

Petr Šimčík

Dominika Uličná

Lucia Vozafová

Martina Zacharovská

Zuzana Zimanová

AKT XVI: Zem arkánov

1. Kapitola – Tvoje miesto

Navia

Navia sa pozerá na ležiacu Laryniu. Napriek tomu, že podľa nej nie je veľká zima, vidí mladé ľudské dievča v triaške. Po chvíli ju to prestáva baviť a tak ju osloví. Prvá otázka ale nepadla na úrodnú pôdu. Musela vstať a trochu do nej drgnúť.

„Hej. Čo je s tebou?“

„Je mi zima.“

„Nie je zima. Netáraj a oddychuj kým môžeš. Dnes bude pre teba dobrý deň.“

„Ako dobrý?“ Pýtala sa Larynia s rozospatými očami a celá uzimená.

„Však uvidíš. Teraz tu oddychuj.“

Navia vyšla von z dreveného domu, aj keď by to ľudia domom pravdepodobne nenazvali. Drevená konštrukcia, ktorej utesnenie bolo značne nedokonalé. Žiadne okná, jednoduché drevené dvere a okrem klincov a slamy sa tu nachádzal len veľký kus kovu. Ľudia by to možno nazvali zvonom a v prípade potreby sa to na rovnaký účel aj používalo. Dom, v ktorom bola Larynia, bol kedysi skladiskom potravín. Takéto budovy sa stavali na kopci, a to z celkom zaujímavého dôvodu. Arkáni boli a vždy aj budú hladní. Kto sa chce najesť, ten môže. Ak by ale bol niekto námesačný, mohol by spadnúť pri šplhaní sa do výšky. Cez deň by zas každého videli ostatní, ako tam vykračuje.

Postaviť dom na kopčeku nad ostatnými domami má aj ďalšiu výhodu. Vietor. Vo vnútri je väčšia zima ako v nižšie položených domoch. Výborné pre potraviny a nevýhodné pre tých, čo zimu priamo nemilujú. Napríklad pre takú Laryniu.

Navia schádzala po strmom chodníku nižšie. Ten sa síce používa často, ale arkánom sa do opravy veľmi nechce. Ako keby bolo jednoduchšie kráčať po tom, čo kedysi dávno pripomínalo pevné schody.

Najväčšou dominantou mesta je aréna. Obrovský pieskový kruh, okolo ktorého je osem malých kruhov a lavičky. Miesto boja, čo je tak súčasť vojenského výcviku, ako i kultúry. Arkáni nikdy nezatajovali svoju minulosť a povahu. Dodržiavali to, čím boli odjakživa. Mali tradície, ktoré si cenili a len málokedy z nich povoľovali. Poznali svoj svet a čo sa deje inde ich veľmi netrápilo. Tu sú pánmi a až príde vojna a ich víťazstvo, ostatní sa budú musieť ich kultúru naučiť a dodržiavať. Ideálne v nezmenenej podobe.

„Ako sa má?“ Navie sa pýta arkán s kráľovskou reťazou okolo krku.

„Neviem, čo s ňou je. Stále jej niečo vadí.“

„Napríklad?“

„Teraz vymyslela, že je jej zima. Predtým tvrdila, že je jej posteľ nepohodlná. Minulú noc som na nej spala a bola v poriadku.“

„Ak je jej zima, mali by sme ju presťahovať. Ten dom pre ňu nie je vhodný, keď je z púšte.“

„Musí niečo vydržať. Najradšej by som sa jej zbavila, ale z úcty k tebe rešpektujem tvoje nariadenie.“

„Dobre teda, ako myslíš. Ale pôjdem ju navštíviť.“

„Nie je to skoro?“

„Nie. Pôjdem teraz hneď.“

Kráľ arkánov s pre ľudí len ťažko zapamätateľným menom Zarem-Biur-Een-Erte-Navoli sa rozhodol navštíviť Laryniu. Tretí deň má okolo krku kráľovskú reťaz a teší sa na prvé vyjednávanie s niekým iným, ako s arkánmi. Kráľ si podľa vzoru Ziggy, ktorá s tým kedysi dávno začala, skrátil meno. Prvé písmeno z každého slova a výsledkom je zapamätateľné meno Zbeen. Bol však rozhodnutý zariadiť, aby si ho pamätali aj dávno po tom, čo odíde. Chcel byť iný ako väčšina kráľov pred ním, ktorí boli skôr najsilnejší vojaci ako diplomati, stavitelia či sudcovia. Zbeen bol nižší od väčšiny arkánov. Aj keď mal kompletný vojenský výcvik a v boji sa neraz presadil ako ten, čo nemá problém ísť do prvej línie, práve jeho jedinečné vlastnosti mu umožnili dostať sa k moci. Stačilo na to veľa čakania, diplomacie a náhody. Kto mohol tušiť, že niekto tak opovrhovania hodný ako Ziggy zmení myslenie časti arkánov? A kto mohol tušiť, že aj s nepriateľom sa dá dohodnúť niekedy lepšie, ako s vlastným ľudom?

Zbeen spolu s Naviou prichádzali do domu, v ktorom sa snažila Larynia oddýchnuť. Bol to však nadľudský výkon. Vietor zosilnel a zatiaľ čo bola Navia chvíľu von sa pod ľahkou Laryniou zlomila jedna noha z postele.

„Máš návštevu,“ povedala Navia a keď spolu so Zbeenom vošla dovnútra, okamžite zavrela dvere. Podarilo sa to až na druhýkrát, pretože boli akosi ešte viac nakrivo ako obyčajne.

„Teší ma, Larynia. Vyspala si sa?“ Pýta sa dievčaťa kráľ a sadá si na Naviinu posteľ spolu s ňou.

„Je mi zima.“

„Ani sa nečudujem v takej posteli. Nevedel som, že sa ti ušla táto. Je ešte aj nakrivo.“

„Doteraz bola rovno! Ona ju nejako zničila!“

„Pokoj Navia, len pokoj. Čo keby ste si tie postele vymenili?“

„Ona si svoju zničila. Moju nedám.“

„Dobre, tak to urobím ako kráľovský rozkaz. A je mi popravde jedno, kde budeš, ale toto dievča bude spať v tejto posteli.“

Larynia nerozumela. Bolo jej zvláštne, ako sa správa kráľ. Nikdy kráľa nevidela, iba Marina. A v porovnaní s princom Brennanom a ostatnými vyzeral tento kráľ úplne inak.

„Povedz mi, dievča, môžem ti nejako pomôcť?“

„Ja… neviem čo odpovedať, asi nikdy sa ma to nikto nepýtal.“

„Si skromná, je to tak?“

„Áno.“

„Dobre, teraz si pospi. Potom sa pozhovárame. A ty, dones jej misku s teplou polievkou.“

Kráľ odchádza a Navia tiež. Larynia nevyzradila svoje tajomstvo s posteľou. Sledovala Naviu, keď išla von. Cez jednu z dier. Keď sa vracala do domu aj s tým arkánom, rýchlo skočila do postele. Tak sa zlomila trochu viac, ako bola predtým. Maličkosť, ale v svete, kde sú všetci oveľa väčší a silnejší od nej, boli pre ňu všetky tie maličkosti naozaj výnimočné. Hlavne tá polievka priamo od kráľa bola pre ňu krásnou maličkosťou.

„Hej! Posuň sa!“

Navia si ľahla do svojej postele a zatlačila oveľa menšiu Laryniu na jej okraj. Arkánka po krátkej chvíli zaspala. Pre dievča to bolo nezvyčajné. Niekedy spala hneď vedľa sestry a dokonca vedľa Ziggy, ale toto sa jej zdalo naozaj divné. Sú tu síce dve postele, ale aj tak sú obidve v jednej. Rozmýšľala, či by mala odísť. Kráľ povedal, aby som spala tu. Ale nie je to moja posteľ. Nič nie je moje. Len tu zavadziam. Navyše si Navia želá, aby som sa posunula. Aj to urobím, aj tak je všade zima.

Sadla si na rozbitú posteľ a pustila sa do polievky. Nebola až tak teplá a čo je pre ňu ešte viac prekvapivé je jej množstvo. Vo veľkej miske, ktorá by sa vyrovnala skôr hrncu u ľudí, bolo polievky len máličko. Skoro celá miska bola prázdna. Skromná Larynia bola vďačná aj za to málo. Voda s kúskami mäsa a niečoho, čo nepoznala. Nebola zlá, ale to sa po chvíli zmenilo. Niektoré tie pre ňu nové kúsky boli v ústach dobré, ale potom začali silno páliť. Larynii prišlo strašne zle. Nedalo sa jej dobre nadýchnuť. V panike vyrazila dvere a chcela ísť preč, kamkoľvek. Na nespevnenom kamennom chodníku sa potkla a začala rýchlo padať. Keď si zvuky trápiacej sa Larynie všimla Navia, rýchlo vstala z postele a ponáhľala sa za ňou. Už ju ale nestíhala chytiť.

„Ona ju zhodila! Navia zhodila človeka z kopca!“

„Zavolajte niekto kráľa!“

„Je v poriadku?“

Tieto a ďalšie hlasy vydávali arkáni, ktorí si všimli padajúce dievča. Niektorí pribehli a snažili sa pomôcť, zatiaľ čo iní zazerali na Naviu. Bolo známe, že v ich meste je človek. Žiadny votrelec, ale hosť. Bezbranné dievča, ktoré nemá kam ísť. Špeciálny hosť, ktorý tu mal prečkať rokovania o politických a vojenských záležitostiach, ktoré vymyslela Ziggy spolu s osvietenejšími zástupcami iných národov. Larynii bola garantovaná bezpečnosť.

„Ja som nikoho nezhodila, váž slová!“

„Keď nie ty, tak kto?“

Kráľ sa dostavil na miesto nešťastia. Uvidel doránané dievča s ústami od polievky, ktoré síce dýcha, ale robí mu to veľké ťažkosti. Prikázal ostatným, aby sa o ňu dobre postarali, zatiaľ čo si sám chcel v súkromí prebrať niečo s Naviou. Vyšiel znovu do tej istej budovy. Na obidvoch bolo vidno hnev.

„Čo sa stalo?“

„Neviem. Odišla. Keď som to zistila, išla som za ňou. Potom po mne začali kričať.“

„Ako odišla? Prečo?“

„Neviem prečo.“

„Povedala si jej niečo? Alebo si jej niečo urobila?“

„Ale samozrejme, že nie.“

„Ani si ju nezhodila?“

„To určite nie.“

„Prepáč, ale neviem či ti môžem veriť. Povedz mi, čo mám robiť. Dať ju na starosti niekomu inému? Uvedomuješ si hádam, čo by to pre teba znamenalo.“

„Vydržím to s ňou. Sľubujem.“

„To som chcel počuť. Odoberám ti túto úlohu a tvoja skúška je teda neúplná.“

„Čože? Prečo?“

„Od Ziggy viem toho o nej dosť. Je to milé, plaché dievča. Ty sa o ňu nevieš na chvíľu postarať, lebo ju nenávidíš.“

„To nie je pravda, mám ju rada.“

„Áno? Tak prečo si ju vyhnala z jej postele?“

„Čo?“

„Vidím dobre. Nezabúdaj, niekedy som bol stopárom. Oči mi slúžia dobre. Poviem ti, čo sa podľa mňa stalo. Na základe stôp a toho, čo si myslím. Mali ste si vymeniť miesta, ale ona aj tak ostala na tej rozbitej posteli, zatiaľ čo ty si si ľahla na tú lepšiu. Následne začala jesť polievku. Hmmm, čo v tom robí to silné korenie? Do spoločnej polievky ho nikto nedával. Kto chce, ten si trochu dá. Ale po tú polievku si išla ty.“

„Nič z toho nie je pravda.“

„Pozri sa mi priamo do očí a zopakuj mi to.“ Kráľ chytil Naviinu hlavu pevne do rúk a prinútil ju pozerať sa priamo na neho. Ona sa snažila vyhnúť jeho pohľadu, ale márne.

„Čo urobíš?“

„Myslím si, že správnu vec. Videl som ťa v kruhoch. Vieš narábať so zbraňami. Niekedy by si mohla byť dobrá a čestná bojovníčka. Ale na to sa musíš zmeniť v svojom vnútri.“

Larynia sa zobudila v inom dome. Na veľkej stoličke mala svoje oblečenie a uvedomila si, že je nahá. Jeden z arkánov jej ukladal veľké zelené listy na jedno zo stehien. Cítila sa príšerne slabá. Len čo uvidela pri sebe arkána, chcela sa od neho odstrčiť. Ten jej niečo povedal a ani nevedela čo a pokračoval v svojej práci. Všimla si krv. Ležala na akomsi stole pokrytom bielou plachtou, ktorá mala okrem bielej aj farby krvavo červenej.

„Čo sa stalo?“

„Navia ťa zhodila z kopca.“

„Prečo? Ako?“

„Neviem a ani ma to nezaujíma. Teraz ma dobre počúvaj, nemala by si sa hýbať a keď skončím, musím ťa nakŕmiť.“

„Prečo som celá nahá?“

„Som lekár, na nahotu som zvyknutý. Nerozprávaj a nehýb sa. V žiadnom prípade sa nepokúšaj vstať.“

„Všetko ma bolí.“

„Na bolesť si musíš zvyknúť, ale to prejde. Si príliš krehká, s nami by taký pád nič neurobil.“

„Musela som Naviu veľmi nahnevať. Naozaj ma to mrzí.“

„Ty si ju nahnevala? Ako?“

„To neviem. Určite som ju urazila.“

„Tak nahnevala alebo urazila? Ale povieš mi to neskôr. Teraz musíš veľa odpočívať. Toto by malo pomôcť.“

Arkán namrvil v malej miske niekoľko lístkov a zmiešal ich s vodou. Dal sa Larynii napiť a tá za chvíľu zaspala. Celú ju prezrel a poukladal listy na všetky odreniny. V tom sa zjavila Navia.

„Pusti ma k nej.“

„To nemôžem. A keby som aj mohol, tak to neurobím.“

„Prečo?“

„Neviem čo proti nej máš, ale nemala by si tu byť.“

„Ale ja som jej neublížila. Úmyselne by som jej neskrivila ani vlas.“

„Pri tebe je ťažko povedať, čo je úmysel a čo nie. Choď preč.“

Larynia v spánku snívala o všetkom, čo doteraz prežila. Na rozdiel od Lussie nikdy extra netúžila po tom, aby bola medzi samými arkánmi. Cítila sa stará a nechápavá, aj keď mala stále len šestnásť cyklov. A práve Lussia jej najviac chýbala. Znovu a znovu uvažovala nad vekom. Čo sa len stane, ak bude mať narodeniny ona? Bude otrávaná, ako Lussia? Alebo ju chvíľu na to niekto rozmetá kúzlami na prach? Jej myšlienky boli čierne, plné smútku a utrpenia. V spánku nikomu nič nehovorila a v svojich predstavách mala Lussiu, ako ju prosí o to, aby práve ona bola medzi arkánmi.

V čase, keď sa mala Larynia zobudiť, ešte stále spala. Arkánski liečiteľ neodhadol správnu dávku a začal sa báť, že sa už nepreberie. Vyšiel von, na slnko a snažil sa aspoň trochu si užiť pekný, aj keď trochu ufučaný deň. Všimol si znovu Naviu, tentokrát v jednom z kruhov. V rukách mala tréningovú palicu a predvádzala bojový tanec. Rozličné otočky a premety, spravidla zakončené úderom do cvičnej figuríny. Tá jej rany samozrejme nemohla vrátiť. Na konci neodložila palicu, ale zobrala ešte jednu. S dvomi palicami, každou v jednej ruke, zasadzovala figuríne ďalšie a ďalšie údery. Chcela, aby ostatní videli jej silu a odhodlanie. Väčšina arkánov si však všimla skôr jej agresivitu.

Hlavný kruh, ktorý bol úplne v strede, sa zrazu zaplnil. Jeden z arkánov vyzval Naviu na súboj. Žiadna pomsta alebo trestná výprava, len šport. Názov tejto hlavnej časti by sa do jazyka ľudí dal preložiť ako Cesta bojovníka. Nemalo to nič spoločné s bežnými cestami, ale bol to dôležitý bod, v ktorom sa prijímala bojová prísaha. Na to však treba vyhrať boj.

„Krátke meče,“ zahlásil kráľ Zbeen, keď sa dvojica pripravovala na súboj.

„Dobre,“ odpovedal arkánsky bojovník a vymenil palicu za krátky meč, vhodný skôr pre človeka ako pre arkána.

„Krátke meče? Načo? To je pre deti,“ oponuje mu Navia.

„Aj pre bojovníkov. Krátke meče.“

Navia sa len škaredo pozrela na Zbeena a zasipela nadávku. Drevený meč si prehadzovala z ruky do ruky, ako keby nevážil vôbec nič. Dobre poznala boj s mečmi, aj keď tieto pre ňu pripomínali skôr dýky ako zbrane do prvej línie. Navyše mala len jeden. V duchu si hovorila niečo o zlých návykoch i o tom, že s tupým mečom je ťažké niekoho prebodnúť. Premeriavala si ho v ruke, či by sa dal aspoň hádzať ako nôž. Z každej strany sa jej ten mečík zdal viac ako hračka, než ako zbraň. V súlade s odvekou tradíciou sa postavila svojmu súperovi čelom. Bola silná a prefíkaná, ale očividne jej krátka a ľahká zbraň vôbec nesedela.

Boj začal. Arkánka zdvihla meč vysoko nad hlavu a v správnom momente útočila na krk. Jej špecialita. Proti skúsenému bojovníkovi však úplne nanič. Neustále útočila a predvádzala rozličné pohyby. Preskakovala z miesta na miesto a v momente získavala stabilitu i poriadnu silu pre ďalší úder. Jej protivník sa uhýbal úderom, prípadne ich blokoval, ale nerobil nič špeciálne. Nechával Naviu útočiť. Šetril svoju energiu. Dokázal sa presunúť presne tam, kde chcel. Navia mu nestačila. Arkánka svojimi údermi sekala do vzduchu, prípadne do perfektne nastaveného meča.

„Dokážeš to aj lepšie! Ukáž sa!“

„Sklapni a bojuj!“ Navia pridala niekoľko nadávok, zvlášť keď uvidela úsmev svojho protivníka.

Skúšala ďalšie možnosti. Útočila z rôznych uhlov, robila premety a skladala jednotlivé seknutia a bodnutia do zložitých kombinácií. Jej snahy však vychádzali naprázdno, aj keď spočiatku nerobila chyby.

Všetko sa začalo meniť pri nepodarenom výpade. Celá sa odkryla a od súpera dostala provokačnú ranu rukoväťou. Po chvíli sa to zopakovalo. Snažila sa svoju chybu vykryť, ale nedokázala to dostatočne rýchlo. Prestala myslieť na akékoľvek zásady boja. Všetko, čo sa naučila, odhodila preč. Pred sebou mala len jedinú úlohu. Ukončiť to. Zvíťaziť.

Išla do ďalšej a ďalšej akcie. Riskovala každým pohybom, len aby sa dostala dosť blízko. Dokázala to. Skôr, ako sa jej podarilo zasadiť poriadny úder, začala padať k zemi. Nevšímala si reakciu súpera, išla jedine za svojim cieľom.

„Priveľa riskuješ. Spomaľ. Nadýchni sa.“

„Nepoučuj ma!“

„Ako chceš. Teraz ti ukážem, ako sa bojuje s dvomi zbraňami.“

Napriek veľkej únave sa Navia znovu postavila a podnikla ďalší útok. Ani nevedela ako a zrazu boli obidva mečíky v rukách jej súpera. Mierili jej na krk.

„Keby som mala poriadnu zbraň, vyhrala by som. Nemáme dlhé a silné ruky na to, aby sme v nich mali takéto drievka,“ rozhorčene argumentovala Navia.

„Ak chceš, zober si inú zbraň. Ty si unavená a nedisciplinovaná, ja nie. Dopadne to rovnako.“

„Hovor si čo chceš. Ja tieto špáradielká neznášam. Môžeme rovno bojovať lyžičkami.“

„Toto nie je boj na život a na smrť. Si tu, lebo sa učíš. My všetci sa učíme. Čím skôr to pochopíš, tým lepšie. Zbeen vybral krátke meče, ale nie preto, aby si ich v živote niekedy používala. Sú tu na výuku trpezlivosti. Musíš rozumieť boju a sledovať súpera. Niekedy to nie je ľahké. Zvlášť s tvojim prístupom. Nič nie je stratené, je to len jedna z viacerých častí tréningu. To dobre vieš.“

Ďalšie dvojice sa dohodli na pravidelných súbojoch a na všetky strany bolo počuť rinčanie rôznorodých zbraní a bojové pokriky. Jedine kráľ bol zamyslený. Naviu poznal dobre, ešte od čias, keď bol obyčajným vojakom. Navia vie bojovať, to sa musí uznať, ale je príliš agresívna. Príliš šialená. Nebezpečná. Neviem, prečo sa nesnaží splniť všetko potrebné. Myslí si, že bude mať iné pravidlá? Alebo že je v niečom oveľa lepšia ako ostatní?

Navia sa stiahla, ale už po chvíli strčila do arkána, ktorý ju v súboji premohol.

„Prečo si ma potupil?“

„Videl som ťa pri figuríne, dostal som chuť s tebou bojovať. To je všetko.“

„Nie, to nie je všetko! Chcel si ma znemožniť! Chcel si, aby som bola pre ostatných slabá. Videla som, ako si bojoval. Nechcel si ma poraziť, ale ponížiť.“

„Nie, to sa pletieš. Chcel som ťa poraziť. Takto by som bojoval aj proti inému, kto by mal rovnako agresívny štýl boja. O bojovej energií vieš tak ako ja. Prečo si ale tie vedomosti nepoužila v boji?“

„Ty si ma chcel potupiť. Nebojuješ ako bojovník, ale ako zbabelec.“

„Nie, bojujem ako bojovník. Pri útoku minieš viac energie ako pri obrane. Ak sa mi oplatí útočiť, tak útočím. Ak sa mi oplatí brániť sa a unaviť súpera, tak to urobím.“

„To hovoríš ty.“

„To hovorí každý. Spýtaj sa kohokoľvek. Aj kráľa, ak chceš.“

Kráľ sa venoval akurát niečomu inému, ale Navia si bola aj tak istá, že by nebol na jej strane. Časy, keď boli spolu, sú dávno minulosťou. Teraz som silná a schopná. Prečo to nevidí? Prečo to všetci nevidia? Som lepšia, ako oni. Navia sa pozrela na bojujúcich arkánov i na tých, ktorí sa prišli len tak pozrieť. Nevedela, na koho sa má pozerať bez toho, aby sa ešte viac nahnevala. S povýšeneckým pohľadom išla preč a chcela byť sama. Počúvala slová o jej sile a odvahe, ale nevedela, odkiaľ prichádzajú. Obzerala sa okolo seba, ale nik jej nevenoval pozornosť. Len hlas. A ten jej radil, aby bola teraz výnimočne opatrná.

2. Kapitola – Larynia a jej tajomstvo

Larynia

Larynia ležala v dome liečiteľa. Zranená z pádu a oslabená niečím neznámym.

„Ako je na tom?“

„Ťažko povedať. Je slabá. Neviem aká bola predtým.“ Lekár pokojne odpovedal kráľovi a popritom si znovu pozrel zranenia. „Neviem prečo, ale zdá sa mi, že sa uzdravuje pomaly.“

„Zisti prečo. Taktiež mi daj vedieť, len čo bude možné porozprávať sa s ňou.“

„Dobre. Niečo mi ale nesedí na Navii. Bola tu a mali sme menší rozhovor. Nedôverujem jej.“

„Ani ja.“

Kráľ Zbeen pripravoval inštrukcie pre prieskumný oddiel, ktorý by zmapoval situáciu na južnej hranici zeme arkánov. Neočakávane prišiel jeden z ranených bojovníkov. Nestrácal čas zdvorilostnými frázami a rýchlo mu dal do rúk správu. Písalo sa v nej, že na východnej hranici došlo k bitke a aj keď akráni ľudí odrazili, tí bojovali oveľa silnejšie ako kedykoľvek predtým. Správa končí s varovaním pred nebezpečnou energiou, ktorá sa do nich dostala. Veľmi dobre vedel, že práve maniovia a nie ľudia sú za tým. Poďakoval za správu a rozhodol sa vrátiť k Larynii. Či už je pripravená alebo nie, on potrebuje informácie.

„Môžeš hovoriť?“

„Áno.“

„Rád by som s tebou teraz prešiel všetky tie udalosti, ktoré sa ti stali, ale je tu naliehavejší problém. Vieš niečo o nejakej energií, ktorá posilňuje ľudských bojovníkov?“

„Neviem, ja nikoho z nich nepoznám. Poznala som iba Ciali.“

„Kto je to?“

„Kedysi bola mäsožravá palma. Niektorí si myslia že je to dobrá víla.“

„Dokážeš s ňou komunikovať?“

„Zomrela, zabili ju.“

„Môžeš sa o to aj tak pokúsiť?“

„Ak chcete tak môžem, ale už sa mi dávno neozvala. Je mi ľúto že zomrela. Nemyslím si, že bola až tak zlá.“

„Skús hneď teraz.“

Larynia zatvorila oči a myslela pri tom na Ciali. Rovnako, ako kedykoľvek predtým. Ciali sa ale neobjavila. Vedľa nej ani v jej myšlienkach. Žiadna reakcia.

„Nič sa nestalo, neodpovedá mi.“

„Pravdepodobne ju ešte neoživili. A neviem, či tak urobia. Len málokto vie, že dokážu svoju silu kombinovať. Ak je niekto mŕtvy a v takom stave, že by ho nikto neoživil, spoločne by to mohli dokázať.“

„Aj Lussiu?“

„Kto je Lussia?“

„Moja sestra. Veľmi šikovná, ale zabili ju. Spálili ju na prach.“

„To je mi ľúto. Nevieš, čo by urobila teraz?“

„Neviem, ale niečo naozaj šikovné. Ako bola celá ona. Vždy našla také riešenie ako nikto iný.“

„Možno je rad na tebe. Nemal by som hovoriť vojenské správy niekomu, kto nie je arkánom, ale možno nám práve ty pomôžeš. Útočia na nás na východe a zanedlho aj na juhu. Mier medzi arkánmi a maniami nikdy nebude trvalý a vojna sa začína.“

„A Ziggy?“

„Bola na východe a ten posol prišiel zranený.“

Larynii sa prihoršilo. Lekár, ktorý ju ošetroval sa k nej musel rýchlo vrátiť.

„Niečo ju rozrušilo.“

„Určite Ziggy. Pravdepodobne sú silno naviazané jedna na druhú. Alebo minimálne to ľudské dievča na Ziggy.“

„Nemyslím si. Je v tom niečo viac. Spomínala ti niečo dôležité?“

„Nie. Rozprávali sme sa len o liečení a o Navii.“

„Môže Navia vedieť niečo viac?“

„Povedal by som že nie.“

„Aj tak za ňou pôjdem. Laryniu by sme mali presťahovať, alebo sem privolám stráže.“

„Je to naozaj potrebné?“

„Niečo mi hovorí, že áno.“

V dome liečiteľa nie je veľa svetla, ale zato aróma z rozličných bylín by mohla pri dlhšom pôsobení skôr uškodiť ako pomôcť. Larynia musela oddychovať a najradšej by bola medzi priateľmi. Ešte keby nejakých mala. Vlastne je to veľký zázrak, že sa dostala až sem. Prešla si chrámom, väzením, púšťou, obchodnými cestami, vojnou i prisluhovaním. Opusteným ostrovom a tmavými komnatami to len pokračuje. Kde to ale skončí? Medzi svojich najlepších a najbližších priateľov môže zahrnúť akurát tak Ziggy. Všetci ostatní ju už nikdy neobjímu.

Navia sa zatiaľ rozhodla odísť na východ. Novinka o tom, že sú na východe problémy, sa rýchlo rozniesla. Len jedna ľudská krajina je na východ od tej arkánskej. Malé kráľovstvo s hradom. Doteraz nevýrazné nič, ale kdekoľvek sú ľudia a je ich dosť, tam sa dostane vláda niektorého z maniov. Spolu s ňou trinásť ďalších arkánskych bojovníkov, väčšina s kompletným výcvikom. Nebolo jej dané vedenie, čo zobrala až priveľmi pokojne, vzhľadom k jej povahe.

Cesta na východ trvá štyri dni, rýchlym krokom hrdých bojovníkov. Larynii alebo iným ľuďom by to trvalo oveľa viac. Kedy sa tá dostane znovu na nohy, to zatiaľ nikto nevie. Viac ako jej zdravie zaujímalo Zbeena to, čo všetko sa nachádza v jej hlave. Nemal v pláne ublížiť jej, len si prial udržať mier a zabrániť zbytočným obetiam.

„Musím hovoriť. Musím hovoriť. Hneď teraz.“

„Pokojne, Larynia. Si slabá ešte, oddychuj.“

„Rýchlo, nie je čas.“ Larynia začne niečo hovoriť svojmu momentálne osobnému lekárovi a chce vstať z postele. Aj sa jej to podarí, ale vzápätí padá na zem. Lekár ju znovu dvíha.

„S kým potrebuješ hovoriť?“

„S kráľom, hrozí mu nebezpečenstvo.“

„Dohodneme sa. Ja ho zavolám, ale ty nebudeš vstávať, dobre?“

„Rýchlo, je to dôležité.“

Lekár išiel po kráľa a ešte raz skontroloval, či sa Larynia nepokúša vstať. Tú trápilo niečo úplne iné. Len tak, odnikiaľ, sa k nej dostala myšlienka a úplne bola presvedčená, že je tá informácia pravdivá. Nebezpečenstvo sa jej ukazovalo v reálnych farbách, aj so všetkými podrobnosťami.

„Volala si ma?“

„Túto noc sa ťa pokúsia zabiť.“

„Prosím? A kto?“

„Človek. Mladé dievča, mladšie odo mňa.“

„Prečo by ma malo zabiť ľudské dievčatko?“

„Prekliate maniom. Dokážem ju nakresliť. Aj jeho.“

Zbeen zariadil papier a Larynia sa okamžite dala na kreslenie. Nevedela písať, čítať a kresliť taktiež nie, ale toto urobila s úplnou precíznosťou. Výsledkom je kompletný nákres dievčaťa a jedného z maniov. Ona mladá, s krátkymi vlasmi, vychudnutá a v tvári nie veľmi pekná. On s postavou typického mania, živého celé stáročia.

„Nádherná kresba, naozaj. Dobre, zaujala si ma. Povedz mi čo vieš.“

„Túto noc ťa príde zabiť toto dievča.“

„V poriadku, vieš o tom niečo viac?“

„Neviem všetko, ale túto noc príde. Vidím jej tvár a zbraň.“

„Aká zbraň? Nôž alebo dýka?“

„Arkánska zbraň. Nepoznám ju.“

„V jednej ruke alebo v dvoch?“

„V ľavej ruke. Je ľaváčka. Zbraň pripomína jednoduchú palicu na konci s bodcom. Je úplne čierna a na jednej strane poškodená.“

„Takých zbraní je tu veľa. A príde zabiť priamo mňa?“

„Áno.“

„Takže mňa, túto noc, jednoduchou palicou s bodcom a malé dievčatko z tohto obrázku. Ešte niečo?“

„Bude mať oblečené tmavé šaty, aké som tu medzi arkánmi nevidela.“

„Neviem, či ti mám veriť. Môžeš hovoriť pravdu, alebo sa so mnou zahrávaš.“

„Hovorím pravdu a to len preto, že to viem.“

„Tak sa natíska otázka. Úplne jednoduchá. Odkiaľ to vieš?“

„Skrátka viem.“

Larynia bola zamyslená. Vie, čo chcela vedieť, ale nevedela ako sa k tomu dostala. V mysli sa jej zjavovali podrobnosti, ale nevedela odkiaľ.

„Odkedy vidíš budúcnosť?“

„Ja neviem ako to všetko začalo.“

„Odkedy?“

„Toto bolo prvýkrát.“

„Odkedy vieš, že sa niečo takéto stane?“

„Len teraz. Dostalo sa mi to do hlavy a hneď som po Vás poslala.“

„Dobre, urobíme všetky opatrenia. Nie je vhodné rozširovať to všade, ale túto noc si dám na akéhokoľvek návštevníka pozor. Ak je pravda, čo hovoríš, tak by bolo najlepšie chytiť to dievča živé.“

„Teraz cítim, že by som mala byť sama.“

„Prečo? Niečo sa deje?“

„Choď preč. Rýchlo. Nesmieš ma vidieť!“

Kráľ nerozumel. Larynia mu všetko povedala. Dokonca si ho predvolala. Teraz zrazu chcela, aby odišiel. Rozhodol sa poslúchnuť. Netypické, pre kráľa. Zmiznúť, ako keby bol služobníkom. Toto nie je bežné u žiadneho kráľa, bez ohľadu na rasu. Ako bývalý stopár si dobre všimol zmeny v Larynii. Zbledla, začal sa jej chvieť hlas. Vyzerala tak trochu bez života. Nechal ju samotnou. Napadlo mu síce počúvať za dverami, ale rozhodol sa dopriať jej úplné súkromie.

„Dobré dievča. Nemusíš sa báť, prišla som sa o teba postarať.“

„Ciali, ty žiješ?“

Aj keď si to Laynia neuvedomovala, rozprávala sa so stenou. S nikým, len s tieňovou postavou, ktorú videla iba ona.

„Maniovia dokážu urobiť veľké veci, keď sú spolu. Ich sila sa dokáže kombinovať. Ale ja som prežila iba v tebe. Moje telo už nie je. Ostal len môj malý obraz v tvojej mysli. Napriek tomu viem veci. Viem veľa vecí. A všetko čo viem chcem použiť tak, aby si sa mala lepšie.“

„Kde si?“

„Som len v tebe. Nikde inde. A len ty ma môžeš vidieť a počuť.“

„Ziggy hovorila, že si nebezpečná.“

„Kedysi dávno áno. A aj keď bol od vyslobodenia môj život naozaj chaotický, teraz ti chcem iba pomôcť. Ak to bude možné, poviem ti čo viem, keď to bude potrebné. Našepkala som ti pravdu, kráľa arkánov sa skutočne niekto pokúsi túto noc zabiť.“

„Som tak rada, že som s tebou. Ale bojím sa ťa.“

„Strach je jednou z ciest, ale na nej nechcem byť tvojim sprievodcom.“

„Prečo som taká slabá?“

„Si silnejšia, ako si myslíš. Taká silná, že len vďaka tebe môžem byť tu a teraz. Prídem, až to bude potrebné. Budeš silnejšia, keď budem iba čakať. Rýchlo sa uzdravíš.“

„Kedy prídeš?“

„Až to bude skutočne potrebné.“

„Prečo si sa rozhodla ukázať sa mi?“

„Výborná otázka. Chcem, aby si spoznala úplnú úprimnosť.“

„Aj Lussia bola úprimná.“

„Ale neznášala ma. Nemám jej to za zlé. Teraz ma dobre poslúchaj. Kráľ arkánov je dôležitý. Musí žiť. Je spravodlivý. Tento svet nie je vhodný pre spravodlivých. Niekto sa ho chce zbaviť. Všetci sa ho budú snažiť zbaviť.“

„Niekto alebo všetci? Nerozumiem ti.“

Postava Ciali zmizla. Larynia položila niekoľko otázok, ale nikto neodpovedal. Čo teraz urobím? Poviem niekomu o Ciali? Povedala mi, že kráľa sa budú snažiť zbaviť. To by som mu mala povedať a znovu sa bude pýtať na mňa. Bude zvedavý, odkiaľ to viem. Musela ju Ziggy zabiť? Ziggy, to je ono. Jej by som mohla všetko rozpovedať.

Mladá žena sa začala cítiť lepšie. Postavila sa na nohy a nespadla. Boleli ju zranenia z pádu, ale už nebola tak vyčerpaná. Nesie však tajomstvo. Nie je sama. Tak rada by teraz bola s Lussiou. Silno by ju objala a povedala by jej, že má v úplne všetkom pravdu.

Rozhodla sa čakať. Ležať a oddychovať. Mohla vyjsť von, ale rozhodla sa pre oddych. Nevedno, či to bola myšlienka jej alebo Ciali, ale nepriala si, aby niekto o jej zlepšenom zdraví vedel. Teraz nie. Sama si skontrolovala listy, ktoré jej zakrývali rany a jeden z nich si silnejšie pritlačila, aby neodpadol. Pozrela sa von, cez malú dieru v drevenej konštrukcií. Videla mladých bojovníkov pri tréningu. Všetci mali krátke drevené meče. Neudierali s nimi do seba, ale učili sa s nimi narábať. Seknutia, bodnutia a ústupy, v stále rovnakom poradí a s obdivuhodnou presnosťou.

„Ciali? Ak ma počuješ, vyčaruj Lussiu. Veľmi rada by som s ňou bola, aspoň na chvíľu.“

Túžba ostala nevypočutá. Nedočkala sa odpovede a žiadneho zázraku. Lussia ostala len v spomienkach. Mladá, inteligentná a veselá, a zároveň utrápená z dlhých putovaní a z Marina. Na konci jej dvojitá smrť, jedom a neskôr ohňom. Larynia, ležiaca na nie veľmi pohodlnej posteli liečiteľa, zaspala. Začal sa jej snívať sen. Sedela s Lussiou v tieni pri chráme a v rukách mala kúsok púštneho melónu. Jednoduché žltohnedé ovocie bolo rozkrojené na polovice. Prvú zjedla Lussia a Larynia sa chcela o svoju časť podeliť. Len čo z neho kúsok podala a Lussine ruky sa ho dotkli, mladšia zo sestier zhorela. Zmenila sa na ohnivú guľu a zostal z nej len prach. Larynia nemohla robiť vôbec nič. Chcela ju objať. Objímanie horiaceho človeka alebo prachu nie je najrozumnejšie rozhodnutie, ale nemohla tomu zabrániť. Začala aj sama horieť a za chvíľu zhorela. Sen sa opakoval. Úplne rovnako, presná kópia do posledného detailu. Za opakovaním prišlo ďalšie opakovanie a ďalšie. Nemohla sa zobudiť. V beznádeji sa začala pýtať neprítomnej Ciali, či to robí ona. Opätovne žiadna odpoveď. Zrazu sa sen začal zrýchľovať. Všetko bolo stále rýchlejšie a tá istá smrť ju dostávala do šialenstva. Vykrikovala Cialine meno, ale od vnútornej bolesti ho ani nestíhala celé dopovedať. Zvíjala sa ako malý had, po ktorom hádzala armáda vojakov veľké lopaty plné piesku.

Lekár vrazil do miestnosti a kráľ mu bol v pätách. Nevedeli, čo sa deje. Obaja chceli, aby bola sama, ak to z nejakého dôvodu potrebuje. Po zbežnej kontrole telesných funkcií sa lekár rozhodol pre ten najobyčajnejší spôsob liečby – vedrom ľadovo studenej vody.

„Si v poriadku?“ Larynia však na jednoduchú kráľovu otázku nedokázala odpovedať a s nepríjemným pohľadom skúmala, či ešte stále sníva, alebo sa sen už skončil. Úplne vystrašená ani nevníma vodu, ktorá jej zmočila takmer nahé telo. Po chvíli sa jej predsa len podarilo niečo povedať.

„Nechcem zaspať.“

„Nemusíš spať, stačí ak budeš oddychovať. Čo sa stalo?“

„Nechcem zaspať. Už nikdy. Nie, prosím nie.“

„Len pokojne. Snívalo sa ti o niečom?“

„Nie! Nie!“

Bez rozmyslu sa rozbehla a utekala preč, čo najďalej. Nechtiac narazila do dverí, ktoré síce neboli zamknuté, ale v úplnom šoku sa jej ich nepodarilo dostatočne rýchlo otvoriť. Rýchlo ju chytili a dostali znovu na posteľ.

„Nemá to význam. Je divná. Nezvykne si na náš život. Možno jej aj tie listy ubližujú.“

„Potrebujeme informácie, ktoré má. Nežiadam ťa o veľa, len o dobrú prácu a veľa trpezlivosti. Teraz nič nie je dôležitejšie. Nemyslím si však, že by bol problém s listami. Asi si na človeka prešla naozaj veľkým trápením.“

„To, čo vykrikovala. Ciali. Čo je to?“

„To nemôžem povedať,“ povedala Larynia. „Naozaj nemôžem, nehnevajte sa.“

„To je v poriadku. Teraz hlavne odpočívaj. Nevieme, čo sa s tebou deje, ale určite sa nájde spôsob, ako ti bude možné pomôcť.“

„Nechcem pomôcť.“

„Dobre, tak len oddychuj.“

„Nechcem oddychovať.“

„Čo teda chceš?“

„Som veľmi hladná,“ povedala Larynia so smutnými očami a pohľad na jej kostnaté brucho hovoril celkom jednoznačne.

„Zvládneš chodiť?“

„Áno, zvládnem.“

Larynia znovu vstáva z postele. Cíti sa, ako keby jej život boli len samé pády, a to doslovne. Zjedla vždy menej ako ostatní, aj keď teraz pociťovala naozajstný hlad. Kráľ vybral jedného z arkánov, aby ju previedol po meste a hlavne aby ju čo najskôr zaviedol do jedálne. Tá sa stavbou priveľmi nelíšila od ostatných budov, len bola trochu väčšia a drevené lavice boli často úplne zničené a opravované dosť nedokonalo. Na lavici pre piatich sedeli väčšinou siedmi a museli sa tlačiť. To im však nezabraňovalo rozprávať úplne o všetkom a poriadne nahlas. Niečomu rozumela, pretože okrem arkánčiny sa často používal jazyk, ktorému rozumela aj ona.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

O knihe

Vodná planéta IV

Poďakovanie

AKT XVI: Zem arkánov

1. Kapitola – Tvoje miesto

2. Kapitola – Larynia a jej tajomstvo

3. Kapitola – Pristátie

4. Kapitola – Hadí meč

AKT XVII: Pokoj v duši

AKT XVIII: Nová taktika

AKT XIX: Iní, ale stále ľudia

AKT XX: Hra s vodou a ohňom