Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson

JAKO ZVĚŘ (ukázka)

Originální název: Rotwild

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG

Cologne/Germany, 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Rotwild“ by Voosen/Danielsson

Translation © Eva Osinová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6714-9

Nový případ pro Ingrid Nyströmovou

a Stinu Forssovou

Pro Benta a Snaha

„Dnes v noci v New Yorku zemřel Komediant.

A někdo ví proč.

Někdo to ví.”*

*Rorschach ve „Strážcích“

Tady je takový klid, pomyslela si, tady uvnitř je tak nečekaný klid. Jako by tahle vysoká chladná místnost, do které ji zamkli, zadržovala dech. Zvenčí sem nepronikaly zvuky projíždějících aut na nedaleké silnici ani hádky ostatních na oploceném dvorku. A přitom bylo okno otevřené a skulinou na zamlženém skle dovnitř vší silou nakukovalo jarní slunce. Naslouchala tichu. Ozvěně šepotu a vzdechů, které v cele zanechali ti před ní. Naslouchala jejich přáním a nadávkám, vyrytým do drolivé omítky. A ona ryla také; škrábala během dlouhých hodin, které uplynuly od okamžiku, kdy ji sem ráno zavřeli. Nejprve ryla do vlastní kůže jako vždycky, když chtěla cítit sebe samu, a pak opačným koncem lžíce do zdi.

Bylo to jedno slovo, které se jí pořád drželo. Jakási mantra, která se jí už několik týdnů honila hlavou. Cizí slovo plné síly a ona už ho má skoro celé vyryté velkými písmeny do omítky, na které ať si ho přečtou zástupy jejích následovníků: jako upomínku a výkřik na protest. Jen chviličku si odpočinu, pomyslela si, uvolním horké prsty a bolavé zápěstí. A jak tam tak seděla zavřená a opuštěná, opět jí na mysli vytanuly vzpomínky, jež si k ní nacházely cestu čím dál častěji od okamžiku, kdy mluvila s tou novinářkou, která pátrala po informacích o situaci v domovech mládeže. Vzpomínky na sebe samu a na vlastní život. Na přísná pravidla a bezdůvodné trestání. Na křivdy a nespravedlnosti, ke kterým tady docházelo dennodenně. Bylo to, jako by jí ta novinářka s vlahýma očima a laskavým hlasem rozuměla, neuvěřitelné, jako by jí někdo dospělý opravdu rozuměl! A nejenom to. Diskutovaly spolu o spoustě jiných věcí. O velkých věcech, o souvislostech. O systému. Jen zřídka mívá v životě pocit, že ji někdo bere vážně. A ta novinářka jí dala dokonce svou soukromou adresu. Kdyby něco, říkala. Až budeš venku. Kdyby něco.

Jenže ona není venku. Sedí tady zavřená. Protože na záchodě kouřila a viděla ji vychovatelka. Sedí tady a naslouchá tichu. A když zavře oči, jen zlehoučka, jen docela maličko, vypadá pravoúhelník, který maluje slunce na protilehlou zeď, skoro jako dveře.

Když vychovatelka, která měla ten večer službu, otevřela celu, zděsila se. Místnost byla prázdná. Dívka zmizela. Zbyla po ní krkolomná pyramida ze stolu, lavice a jakéhosi lasa ze svetru, které viselo z okna. Na zdi stálo nové slovo.

BAMBU

Vychovatelka vůbec nechápala, co to znamená.

ŠVÉDSKO DNES

Janus Dahlin prodloužené procházky v časných ranních hodinách vysloveně potřeboval, a to hlavně v červnu, když z nocí nezbývá víc než prchavé pološero, protože tehdy dávala krása jasných rán smysl jeho chronické nespavosti. Bylo krátce po páté a slunce stálo už na šířku dlaně nad tmavým pásem jehličnanů na protilehlé straně jezera Helgasjön, nad Ekesås a Rottnevägen. Opar, který se vznášel těsně nad vodní hladinou jako druhá kůže, měl růžový a oranžový nádech. Dahlinovy kroky zpomalily, pak se zastavil. Sundal si brýle, zavřel oči a vnímal sluneční paprsky na tváři. Vdechoval slaboučké jarní slunce a svěžest rána.

Když si brýle očistil o rukáv fleecové bundy a znovu si je nasadil, viděl, že se k němu řítí jeho pes s větví v tlamě. Retrívr měl vlhkou srst, v záři vycházejícího slunce vypadala jako ze zlata. Takhle brzy ho může nechat běhat bez vodítka, a to i na Evedalsvägen, kde stojí obrovská audi, volva a BMW se studenými kapotami v dvojgarážích a pod přístřešky na velkorysých pozemcích u jezera. Strax si před něj lehl, vrtěl ocasem a díval se na něho. Dahlin věděl, co se od něj čeká. Vyndal psovi oslintaný ztrouchnivělý klacek z huby a hodil jej co nejdál na ulici. Strax vystřelil. Dřevo se při dopadu na asfalt rozlétlo na tři kusy.

Muž se psem kráčeli po klikaté cestě kolem vyvýšeniny Lilla Smäcken až na konec výběžku, jenž svým tvarem připomíná jazyk, který pláž Evedal vyplazuje na jezero Helgasjön. Místo aby odbočili nalevo směrem ke zřícenině Kronoberg, zamířili doprava, přešli po malém mostě do nezastavěné rekreační oblasti na ostrůvku Hissö, po chvíli opustili asfaltovou cestu, zmizeli mezi stromy a nakonec došli na úzkou vyšlapanou stezku, která vedla po okrajích kolem celého ostrova. Tady v lese přešlo Straxovo vzrušení ze hry v čirou euforii. Pes skákal dopředu a dozadu, na několik minut zmizel v podrostu, prodíral se rákosím a křovinami, skákal do vody a plašil holuby a zpěvné ptáky. Ranní les voněl jako vždy tím, čím voní léto: kůrou borovic a jedlovým jehličím. Dahlin kráčel v pevných pohorkách jistě a bezpečně po hrbolaté cestě, byl kabrňák na rychlou chůzi, a kromě toho tady znal každičký kořen, každý kámen, zkrátka by tudy mohl jít klidně se zavázanýma očima.

Po dobré půlhodince došli na špičku ostrova Hissö. Dahlin se trochu potil. Bylo to příjemné, trénované tělo potřebovalo pohyb. Stezka vedla kolem oblíbeného místa, kde se pořádají pikniky a sedává se u ohně a kam se dá dobře dojít i z asfaltové cesty. Jako obvykle ihned spatřili, co je tady k vidění bohužel až příliš často: také včera se tady podle všeho konala nějaká oslava a všude kolem se povalovaly odpadky. Obaly z McDonald’s, nejspíš z Drive in v Norremarku, prázdné plechovky od piva a použitý kondom. Fastfood a fastfuck, pomyslel si Dahlin, teenagerovské radůstky, to všechno je v pořádku, ale o tři metry dál přece stojí popelnice, vždyť toho po nich nechtějí zase tolik, hormony sem, hormony tam. Potlačil narůstající pocit vzteku, překonal se, posbíral odpadky a hodil je do popelnice. Tohle ráno je příliš dokonalé, než aby se rozčiloval. Aby se kondomu nemusel dotýkat rukou, vytáhl z kapsy jeden z mikrotenových sáčků, které s sebou nosí na Straxovy pozůstatky. Pes, který odpadky zkontroloval už před ním, na něj zvědavě hleděl a na vlhkém nose měl něco, co vypadalo jako omáčka Big Mac.

Když byl v lese opět nastolen pořádek, pokračoval muž se psem v cestě. Stezka se záhy napojila na silnici, která protíná Hissö. Několik minut kráčeli po silnici, než dorazili k tabuli, která ukazovala do podrostu. Stálo na ní Musön, Myší ostrov. Stezka, užší a zarostlejší než ta předchozí, vedla několik stovek metrů křovím a borůvčím až ke břehu. Mezi borovicemi a jedlemi viděl Dahlin na jezero. Slunce teď stálo o řádný kousek výš. Na nebi se choulil jeden jediný mráček. Z vody vyskočila ryba, pak to žbluňklo. A pak byla vodní hladina opět dokonale černá a rovná. Opar se zvedl. Dobrých patnáct metrů před ním vystupoval z vody ostrůvek Musön, jeden z menších sesterských ostrůvků Hissö. Díky malému přívozu se dá na Musön dostat i bez loďky. Jako každé ráno stál ponton na straně Hissö. Nikdo touhle cestou nechodí tak brzy jako Dahlin a nebývá na Musönu dřív než on. Ani dnes tomu nebylo jinak. Nastoupil na vratkou konstrukci a Strax skočil za ním, moc dobře tuhle proceduru zná. Přívoz byl svého druhu vor, který byl na vodě vodítkem připevněn k ocelovému lanu, které zabraňovalo tomu, aby ponton unášel proud, a které udávalo směr. Druhé lano, jež bylo napnuto ve výši boků, sloužilo jako pohon. Když stojíte na voru a táhnete za lano, dostanete se na druhou stranu. Dahlin několikrát zatáhl a vor, teď už v podstatě jenom dřevěná plošina s hliníkovým tělem, narazil na druhý břeh. Obrušování kovu při stovkách přistávacích manévrů zabarvilo kameny u břehu pod vodou do stříbrna. Strax vyskočil na pevninu, Dahlin vystoupil za ním. Na muže kolem padesátky byl ve výborné formě. Ještě deset minut a pak dojdou na špičku Musönu, k cíli a bodu obratu každodenní ranní procházky. Odtud je výhled na šířku jezera doslova opojný, hlavně v takové jasné, slunečné dny. Pěti šesti skoky Strax zmizel v podrostu. Dahlin ještě chvíli slyšel psí dýchání a praskot suchého dřeva, a pak zavládlo na ostrově ticho. Kráčel po vyšlapané cestě směrem na západ. Stromy a křoví tady byly hustější než na Hissö – i při pěkném počasí pronikalo skrze větvoví jen málo světla. Prohlubeň, ve které už spoustu let ležela vyvrácená jedle, voněla po soli; světle zelená bažinatá tráva nacucaná vodou mu pod nohama mlaskala. Vydal se po táhlé vyvýšenině na sever a po dalších pěti stech metrech dorazil po sukovité zemi plné kořenů a po vřesu k nejsevernějšímu výběžku ostrova.

Ten výhled byl vskutku dechberoucí. V jasném protisvětle přistávaly na hladině dvě volavky, v dálce rachotil motorový člun. Najednou ho prostoupil silný pocit souznění. Že je součástí něčeho. Toho všeho vůkol. Té krásy kolem. Zavřel oči a znovu je otevřel. Přepadlo ho silné nutkání: zemřít teď a tady. V jednotě. V míru. Uklidňující představa. Pravdivá a jasná.

A přesto skrz naskrz chybná. Lidé nejsou takoví. Chtějí žít. Dál a dál. Setřásl ze sebe sentimentalitu stejně rychle, jak přišla. Je čas jít. Má hlad, a kromě toho se mu chce čůrat. Kde ten Strax vězí? To psisko se ještě pořád neobjevilo. Zatracený myši. Zapískal hlasitě na prsty. Hvizd se odrážel mezi stromy a daleko nad jezerem. Čekal. Minutu, dvě. Pak se otočil a vracel se po okružní pěšině zpět k přívozu. Tu a tam zapískal a zavolal psa jménem. Zastavil se u břízy a vymočil se. Strax pořád nikde. Pokračoval dál. Nedělal si starosti. Kam by šel? Tak velký ostrov zase není. Nejspíš sedí u nějaké myší díry nebo honí veverku. Nebo sleduje stopy svého páníčka. Za chvíli přiběhne po pěšině a hrdě přinese novou větev, pomyslel si Dahlin. Ještě poslední zatáčka – a byl u pontonu. Ani tady psa nenašel. Opět zapískal, v podrostu se pořád nic nehýbalo. Pohledem prohledával břeh. Že by byl ve vodě? Ale to by ho přece slyšel cákat. A pak to viděl. Vor, ponton… byl pryč. Ale vždyť…

Vlastně nebyl pryč. Přísně vzato ho v přibližně třicetimetrové vzdálenosti od břehu odnášel slabý proud na jezero. Jak se to mohlo stát?

Teď byl tak blízko přístaviště, že to viděl. Obě ocelová lana někdo přeřízl. Ocelová lana. Norsko-švédská kvalita, průměr dva centimetry.

Zatraceně, kdo to…

Najednou za sebou zaslechl zavytí. To je Strax! Má v hubě větev. Ale proč běží tak divně? A proč ten chudák napadá na nohu? Pak si toho všiml: tohle nebyla větev. Byl to šíp. A Strax ho nenesl v tlamě, měl ho zapíchnutý v čumáku, vlastně ne, čumák měl propíchnutý skrz naskrz. A druhý šíp mu vězel v boku. Co…

Síla nárazu mu trhla paží a ramenem dozadu. Pronikavá bolest mu vyrazila dech z plic. Když se podíval, pochopil, že mu nadloktí provrtal tenký hliníkový šíp.

Další šíp slyšel dřív, než ho spatřil. Je to možné? Není to v rozporu se všemi fyzikálními zákony? Nevěřícně hleděl na stříbrný šíp ve stehně. Bolest mu kupodivu zostřila vnímání. Ucítil borovice. Jedlové jehličí. Myslel na rychlost zvuku. Na světlo a vlny. Třetí šíp mu pronikl břišní stěnou. Třesoucí se Strax se před ním zhroutil, šedohnědý chomáč, všechno zlato bylo to tam. Světlý fleece na bundě se zabarvil černě. Už vůbec ničemu nerozuměl.

A přitom to byl teprve začátek.

PŘEDCHOZÍ DEN, SOBOTA

1

Bílá fasáda kostela Ormesberga zářila v odpoledním slunci z kopce na procesí slavnostně oblečených hostů. Bimbání zvonů se neslo nad jedlovým lesem a svatebčané vešli do malého kostela. Místnost se zaplnila. Mezi lidmi bylo těsno, jaké tady vládne jenom o Vánocích, a staré vrzající dřevěné lavice měly co dělat, aby pobraly zástupy lidí. Kostelník, obvykle klidný, rozvážný muž, šermoval rukama ve vzduchu a rozděloval skupinky a návštěvníky do řad. Konečně se zdálo, že všichni mají místo. Chyběli jen snoubenci – a komisařka Ingrid Nyströmová. Právě v okamžiku, kdy vycházela z domovních dveří, objevila na manžetě saka skvrnu od make-upu velkou jako otisk palce. Flek byl sice už pryč, ale ze saka se linula pronikavá vůně technického benzinu. Zrovna když se snažila nenápadně proklouznout kostelní branou, spustily varhany Mendelssohnův Svatební pochod. Lidé se v očekávání svatebního páru hromadně otočili směrem k ní. S provinilým výrazem ve tváři prokmitla na místo, které měla zarezervováno ve druhé řadě. Pastor na ni krátce, nervózně pohlédl. Naštěstí ho dobře zná, je to její manžel Anders, a co se nervozity týče, je to teď nerozhodně, protože on ji dnes ráno totálně vytočil stopou ze špinavého prádla, která vedla od společné ložnice v podkroví až do prádelny v suterénu. Budou si muset promluvit, to je jasné, ale snad ne teď. Lehce zpocená se zařadila, roztřídila noty a pak to začalo. Všichni vstali, snoubenci vešli do kostela a kráčeli slavnostně v rytmu Svatebního pochodu k oltáři. Nevěsta i ženich se usmívali. Ona v nádherných šatech z hedvábí a krajky, vlasy elegantně vyčesané do tvaru, který připomínal včelí úl, a protkané bílými květy; on v barevně ladícím fraku s cylindrem. Nevěsta byla Rosa-Marie, neteř Ingrid Nyströmové, mladá podnikatelka v oblasti manikúry a biokosmetiky. Ženich se jmenoval Björn-Erik, státní zaměstnanec města Växjö, obor nemovitosti.

Jako strýc měl pastor Anders osobní a originální proslov, trochu si snoubence dobíral a nakonec pogratuloval Björnu-Erikovi k dobrému úlovku. V kázání se dotkl tématu partnerství a respektu. Ingrid Nyströmová při tom chtě nechtě myslela na jeho špinavé ponožky na schodech. Po výměně prstýnků a polibku, který jí připadal příliš dlouhý a vášnivý, všichni společně zazpívali Ave Maria. Po přímluvách byl na řadě její výstup. Když předstoupila, zavládlo v kostele ticho. Ingrid Nyströmová byla pověstná tím, že má jeden z nejpůsobivějších altů ve Smålandu. Zpívala, synovec Carl, bratr Rosy-Marie, ji doprovázel na housle. Byl to jeden z okamžiků, které jsou mimořádné. Slunce do starobylého prostoru vrhalo vysokými světlými okny kvádry světla. Sluneční paprsky se tříštily a pletly sítě na nevěstiných šatech a závoji. Ženichově matce stékaly slzy po napudrovaných tvářích. Když dozněl poslední tón, někdo v zadních řadách slyšitelně potáhl nosem. Dokonce Nyströmová cítila dojetí, ale možná to bylo také trochu těmi výpary technického benzinu.

Po bohoslužbě se před kostelem házela rýže a následovalo velké objímání a potřásání rukou. Pak novomanželé za doprovodu bouřlivého potlesku a povzbudivých výkřiků nasedli do sportovního auta ze šedesátých let s otevřenou střechou, bohatě zdobeného květinami, a vyjeli; až se převléknou a odpočinou si, připojí se k oslavě v průběhu odpoledne. Samozřejmě jim nějaký vtipálek připojil za auto provaz s prázdnými plechovkami, které s rachotem poskakovaly na štěrkem vysypané cestě. Ingrid Nyströmová se v lodičkách necítila příjemně, v samotných botách bez podpatku si připadala příliš vysoká, a kromě toho se jí podpatky bořily do hrubého štěrku a odíraly jí kůži. Ingrid Nyströmová si chvíli povídala se svými sousedkami Kasjou a Ingegerd, pokývla na dcery Sophii a Marii, zamávala vnoučatům Marcusovi, Noah, Theji, Jonně a Hampusovi. Později na oslavě na sebe budou mít víc času. Doškobrtala ke své toyotě. V autě si vyzula lodičky a prohlížela si škody, které štěrk napáchal. Pak si nazula hnědé polobotky. Bylo naplánováno, že pozvaní hosté se přesunou na selský dvůr nedaleko Åby. Tam, na pozemku ženichových rodičů, se bude konat svatební hostina. Nyströmová si odřené lodičky zastrčila do kabelky. Na později. Manžel už byl taky hotov. V kostele se převlékl a připadalo jí, že hnědý oblek mu po všech těch letech pořád ještě sluší, i když mu narostlo břicho. Ptáci švitořili. Zakukala kukačka. To je ale nádherný den na svatbu! Svatebčané se dali pomalu do pohybu.

Díky slunečnému počasí bez větru byly stoly umístěny na zahradě pozemku u jezera. Výhled na Helgasjön byl mimořádný: velká stříbrná a modrá hladina se majestátně třpytila v červnovém slunci. Ingrid Nyströmová si nedokázala vybavit, kdy se naposledy účastnila nějaké oslavy v tak nádherném přírodním prostředí. Dlouhé stoly se sněhobílými ubrusy, číšnice v bílých zástěrách obratně roznášely kávu, dorty a dezertní víno. Nechyběly krasopisně napsané jmenovky z ručního papíru, květinové aranžmá a elegantní dekorace na stolech. Kapela z Värnamo v oblecích v lososové barvě hrála vážnou hudbu. První odvážlivci tančili, mladí lidé se slunečními brýlemi, nejspíše přátelé nevěsty a ženicha z města. Svatební hostinu moderovali dva lidé: ženichův kamarád z mládí, podsaditý Švéd ze severu, protože v brožurce bylo na místě číslo 12 uvedeno Arvid Appelgreen; tím druhým byla Anna, nejmladší dcera Ingrid Nyströmové. I když se jí ty vlasy obarvené narůžovo nelíbily, musela uznat, že její devatenáctiletá dcera se úlohy moderátorky zhostila na výbornou. V okamžicích, kdy mírně křečovitý Appelgreen málem pokazil pointu nebo se zarazil, přispěchala Anna na pomoc s nějakou smålandskou slovní hříčkou a sobě vlastním šarmem. Ingrid Nyströmová nemohla jinak – cítila zkrátka jistou mateřskou hrdost. Pak se znovu podívala na místo u stolu s číslem 81. Číslo 81 byla hezká mladá dívka ve vkusných šatech s květinovým vzorem. Podle brožurky sedí pod číslem 81 Madeleine Tedenlidová, budoucí kadeřnice z Växjö, partnerka čísla 24. A přesně to byl jeden z problémů Ingrid Nyströmové. Číslo 24 byla její dcera Anna.

2

Druhý problém, který Nyströmovou trápil už více než dva týdny, byl mnohem závažnější. Na rozdíl od dceřina nedávného coming outu nešlo o věc, se kterou by se mohla v průběhu času nějakým způsobem vyrovnat. Spíš naopak. Bylo potřeba si pospíšit a ona už to odsouvala příliš dlouho. Nemůže s tím však začít, dokud si o tom s Andersem nepromluví. A to byl problém číslo tři. Nevěděla, jak na to. Nedokázala najít ta správná slova. Nedokázala je najít, protože tomu sama nerozuměla. Bylo to něco, co se nedá rozumově uchopit. Něco metafyzického, co by Anders jen tak nepřijal, něco, čemu by se bránil uvěřit, protože by to kolidovalo s jeho světonázorem, ne, s jeho obrazem víry. Připadalo by mu to nesprávné. A právem. To po něm nemůže chtít.

A přesto je to pravda.

3

Nad jezerem se vznášel soumrak. Bylo dávno po půlnoci. Zdálo se, jako by se voda třpytila. Tmavý lesk. Ingrid Nyströmová seděla na lavičce, stranou od svatební hostiny, vedle sebe lodičky a poslední sklenici vína. Kapela teď hrála staré hity, zněli samozřejmě Queen a ABBA, nikdo už dávno nebyl střízlivý, děti spaly v postýlkách, mladí slavili. A pak se vedle ní objevil Anders, přehodil jí sako přes ramena, něžné gesto, napadlo ji, a protože byla ještě pořád cítit benzinem, musela se usmát. Na Andersově pleši se odráželo jasné noční nebe, potil se, to ten tanec a alkohol, má ráda tuhle vůni. Srdce jí zalil pocit tepla a důvěry, který v ní narůstal více než dvacet let.

„Cítím, že mi chceš ještě něco říct.“

Jeho hlas zněl lákavě a málem by to vzdala.

„Možná později,“ špitla a položila mu hlavu na hrudník.

Table of Contents

ŠVÉDSKO DNES

PŘEDCHOZÍ DEN, SOBOTA

1

2

3

NEDĚLE

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

ČTVRTEK

PÁTEK

SOBOTA