Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Jude Deveraux: Sametová píseň

Vydání čtvrté

Copyright © 1983 by Deveraux, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1966. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Velvet Song vydaného nakladatelstvím

Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York

Český překlad © 1992, 1997, 2004, 2015 Petra Klůfová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0229-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0230-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jude Deveraux

SAMETOVÁ PÍSEŇ

Ukázka z elektronické knihy

ČÁST PRVNÍ

Jižní Anglie, leden 1502

1. kapitola

Městečko Moreton bylo obehnáno vysokými hradbami, jejichž šedivá masa teď za časného jitra vrhala dlouhé stíny na obydlí ve stísněných uličkách. Ke všem dveřím vedly udusané cestičky, jež se paprskovitě sbíhaly ke kostelíku a bílé radnici. V kalném světle svítání se začínali postupně probouzet psi, ženy s rozespalýma očima lenivě zamířily k obecní studni a u hradeb vyčkávala čtveřice mužů se sekerami přes ramena, zatímco strážní pro ně otevírali těžkou dubovou bránu v kamenné zdi.

Uvnitř prostého úzkého patrového domku naslouchala Alyxandria Blackettová celičkým tělem, kdy k ní konečně dolehne zaskřípání brány. Sotva se dočkala, popadla střevíce z měkké kůže a po špičkách se pustila ke schodišti, jež bylo naneštěstí až za otcovou ložnicí. Probudila se dávno před východem slunce a celé hodiny už byla oblečená. Na útlé tělo si natáhla nezdobené a dost chatrné vlněné šaty. Dneska si výjimečně své tělo neprohlížela s takovým opovržením. Měla pocit, že celý svůj dosavadní život strávila čekáním, až vyroste, až trochu zesílí, a především až její tělo zaoblí ženské křivky. Teď ve dvaceti však už pochopila, že tato plochá hruď a rovné boky se už nezmění. S povzdechem se utěšovala, že se alespoň nemusí trápit se šněrovačkou. V otcově ložnici se bleskovým pohledem přesvědčila, že stařec spí, přehodila si cípy své vlněné sukně přes loket a pustila se po schodišti dolů, přičemž vynechala čtvrtý schod, o kterém věděla, že je pekelně rozvrzaný.

Okenici v přízemí se otevřít neodvážila, protože hluk by mohl probudit otce, jenž měl odpočinku velice zapotřebí. Prosmýkla se kolem stolu s papíry, inkoustem a rozepsanou poslední vůlí, kterou otec právě pro někoho sestavoval, a u zadní stěny se láskyplně zahleděla na dva hudební nástroje, zavěšené na zdi. Všechna sebelítost nad tím, co jí bůh odepřel na vzhledu, se vytratila při prvním pomyšlení na její hudbu. V duchu už začínala vytvářet nový nápěv, něžnou a houpavou melodii. Bezpochyby to bude milostná píseň.

„Nemůžeš se rozhodnout?“ ozval se na schodišti otcův hlas.

Okamžitě se k němu rozběhla, objala ho paží kolem pasu a pomohla mu sejít a usadit se ke stolu. I v šeru místnosti rozeznala pod otcovýma očima namodralé kruhy. „Měls raději ještě ležet! Na každodenní povinnosti máš času dost. Neměl bys začínat už před rozedněním.“

Otec jí na okamžik stiskl ruku a s úsměvem vzhlédl k jejím krásným očím. Dobře znal dceřin názor na její skřítkovský obličejík s fialkovýma očima, drobným nosíkem a pěkně modelovanými ústy – však se jejího bědování něco naposlouchal – on ale miloval každičký její rys. „Jen běž,“ vybídl ji a něžně ji od sebe odstrčil. „Běž a zkus se rozhodnout, který z těch nástrojů si vezmeš s sebou, ať stačíš odejít dřív, než zase někdo přijde vymáhat píseň pro svoji nejnovější lásku.“

„Dneska dopoledne bych asi měla zůstat s tebou,“ zašeptala a ve tváři měla vepsanou starost. V posledním roce otce třikrát postihl záchvat krutých bolestí u srdce.

„No tak, Alyx!“ napomenul ji. „Přece nechceš být neposlušná! Vezmi si, co potřebuješ, a utíkej!“

„Ano, můj pane,“ zasmála se a věnovala otci úsměv, nad nímž mu srdce láskou usedalo. Koutky očí se jí šibalsky povytáhly a rty předvedly dokonalou nápodobu Amorova luku. Rychlým a navyklým pohybem sundala ze zdi protáhlou loutnu s ocelovými strunami a cimbál pro dnešek nechala na místě. Pak se opět otočila k otci. „Jsi si jistý, že budeš v pořádku? Dnes ráno vážně nikam nemusím.“

Bez ohledu na její tvrzení jí otec podal krabici sloužící jako podložka na psaní, v níž se skrývalo pero, inkoust a papír. „Raději tě vidím skládat hudbu než marnit tady čas s nemocným starcem. Alyx,“ vyzval ji, „pojď blíž.“ Zkušeně jí začal splétat dlouhé vlasy do silného copu, který dceři splýval po zádech. Kadeře měla těžké a husté, bez sebemenších vlnek či kudrnek. I otec musel připustit, že jejich barva je přinejmenším neobvyklá. Vypadalo to, že na tu drobnou dívčí hlavičku naházelo jakési rozmarné děcko všechny myslitelné barvy lidských vlasů. Měla prameny zbarvené dozlatova, jasně žlutě, temně rudě, nazlátle červeně, šedohnědě a jak Alyx kolikrát přísahala, i šedivě.

Otec dopletl cop, ze skoby sundal dceřin plášt, přehodil jí ho přes ramena a kapuci jí uvázal pod bradou. „Nezaber se do té hudby natolik, abys z toho prochladla!“ pohrozil jí s předstíranou přísností, když Alyx otočil tváří k sobě. „Utíkej, a až se vrátíš, chci slyšet něco opravdu pěkného!“

„Budu se snažit,“ slibovala. Celá rozesmátá vyšla z domu a zavřela za sebou dveře.

Od jejich domku, přilípnutého přímo na hradby naproti bráně, přehlédla Alyx téměř celé městečko, jež ožívalo ruchem lidí, chystajících se přivítat nový den. Domky byly navzájem vzdáleny sotva několik palců a stejně úzká byla i ulička, která je dělila od kamenných hradeb. Napůl roubené i z kamene či cihel tu stály vedle sebe domky nejrůznějších velikostí, od největšího obydlí starostova až po drobné chalupy řemeslníků, mezi něž patřil i domek jejího otce, písaře. Zavanul poryv větru a nad jedním obchůdkem zadrnčel vývěsní štít.

„Dobré jitro!“ křikla na Alyx žena zametající štěrkem vysypanou cestičku. „Skládáš dnes něco do kostela?“

Alyx si přehodila popruh loutny přes záda a sousedce zamávala. „Ano… i ne! Skládám úplně všechno!“ Se smíchem ženě pokynula a rozběhla se směrem k bráně.

Náhle se prudce zarazila, protože málem narazila do koňského potahu. Jediný pohled na kozlík Alyx prozradil, že John Thorpe jí cestu zkřížil záměrně.

„Hej hola, milá Alyx, nenajdeš pro mne laskavé slovíčko?“ Dívka obešla starého koně a John Thorpe se zazubil.

„Alyx!“ ozvalo se za vozem. Paní Burbageová vylévala nočníky do splašků, které John odvážel na voze. „Nemohla bys k nám na chvíli zajít? Moje nejmladší dcera má zlomené srdce a já bych řekla, že po nové milostné písni by se jí mohlo trochu ulevit.“

„No a co já?“ smál se John na voze. „Mně by milostná píseň udělala taky dobře,“ dorážel a významně si třel bok v místě, kam ho Alyx přede dvěma dny štípla, když se jí snažil ukrást hubičku.

„Pro tebe, Johne,“ odpověděla Alyx sladce, „pro tebe složím píseň jemnou a svěží, jako je náklad na tom tvém voze.“ V Johnově smíchu málem zaniklo její volání na paní Burbageovou, že za ní přijde po večerní bohoslužbě.

Alyx se zhluboka nadýchla a pospíchala k bráně. Za chvilku by ji zase mohl někdo zastavit a ona by si nevyšetřila ani chvilku samoty tam za hradbami, kde měla klid na svoje skládání.

„Dneska jdeš pozdě, Alyx,“ poznamenal strážný. „A vzpomeň si s nějakou pěknou melodií i na moje nemocné děcko!“ křikl za ní, když se z brány rozběhla k venkovním sadům.

Konečně našla svoji zamilovanou jabloň a s výbuchem smíchu, jímž dávala průchod své ryzí radosti, zdvihla víko dřevěné krabice a přichystala se k zápisu melodie, která jí už bzučela v hlavě. Posadila se, zády se opřela o strom, položila loutnu do klína a začala vydrnkávat nápěv, který ji napadl hned po probuzení. V hlubokém soustředění sestavovala melodii i verše, zapisovala noty na papír a nevnímala ubíhající čas. Když přestala, aby si dopřála chvilku odpočinku, měla kromě ztuhlých zad a rozedřených prstů hotové i dvě písně a začátek nového žalmu, který se chystala zpívat v kostele.

Dlouze a rozkošnicky se protáhla, odložila loutnu, zdvihla se a s jednou rukou opřenou o nízkou holou větev jabloně se zahleděla přes úrodná pole až do míst, kde začínaly ohrazené pastviny pro ovce náležející hraběti.

Ne! Ona si nemůže dovolit nechat se unést úvahami o hraběti, který tolik sedláků vyhnal z jejich polí, protože jim neúměrně zvýšil nájem za pozemky, které potom ohradil a využil k chovu výnosných ovčích stád. Radši mysli na něco hezkého, přikázala si a otočila se, aby získala jiný výhled. A navíc, co krásného v životě lze najít kromě hudby?

Už jako děcko naslouchala hudbě, která zněla v její vlastní hlavě. Zatímco kněz odříkával při mši zpěvavou latinu, Alyx se v duchu zaobírala skládáním písní pro chlapecký sbor na kůru. A při oslavě dožínek se myšlenkami u písní, jež slyšela jenom ona sama, zatoulala kdovíkam. Její otec, který byl už léta ovdovělý, málem přišel při hledání svého ztraceného dítěte o rozum.

Jednou, to jí bylo deset, šla ke studni s vědrem pro vodu. Na lavičce tam s mladými děvčaty posedával trubadúr a vedle studny ležela nádherná loutna. Alyx nikdy v životě hudební nástroj v ruce nedržela, ale hudby se naposlouchala dost, a tak stačila okoukat, jak se ze strun vyluzují tóny. Za pár minutek už vydrnkávala jednu ze stovek melodií, které jí zněly v hlavě. Teprve u čtvrté písničky si uvědomila, že po jejím boku sedí trubadúr, kterého flirtování rázem přestalo zajímat. Mlčky, bez jediného slova, s tóny jakožto s jediným dorozumívacím prostředkem, jí předváděl, kam klást prsty při jednotlivých akordech. Bolest, kterou jí působily ostré struny, zařezávající se do jejích jemných prstíků, zcela zanikla v potěšení z toho, že konečně může svou hudbu slyšet i jinde než jenom ve svých představách.

Po třech hodinách, když už se otec odevzdaně pustil do pátrání po své dcerce, našel ji obklopenou polovinou obyvatel malého městečka, z nichž jeden každý šeptal, že je svědkem zázraku. Místní kněz v tom spatřil příležitost, které bylo třeba využít. Odvedl tedy dítě do kostela a posadil před spinet. Po několika minutách zkoušení a zkoumání začala Alyx hrát, zpočátku ovšem dost neuměle, chvalozpěv Panny Marie a k melodii si potichu broukala i slova.

Jejímu otci se nesmírně ulevilo, neboť se přesvědčil, že jeho dítě přece jenom není přihlouplé, že je pouze natolik ponořené do hudby, až prostě občas zapomíná vnímat, co kdo povídá. A od toho pamětihodného dne si kněz vzal na starost dívenčino vyučování, neboť prohlásil, že její talent je dar od boha a on jako zástupce boží na zemi považuje péči o něj za svoji povinnost. Nebylo nutno, aby dodával, že její otec má vinou svého povolání k boží svatosti daleko a že čím méně se bude Alyx družit s lidmi jemu podobnými, tím lépe.

Následovaly čtyři roky přísného výcviku a během této doby se knězi podařilo vypůjčit každičký existující hudební nástroj, aby se na něj Alyx mohla naučit hrát. Dívka tedy ovládala klávesové nástroje, dechové, na strunných nástrojích uměla hrát se smyčcem i bez něho, a nakonec mistrně zvládla i hru na obrovských varhanách, k jejichž koupi dohnal kněz představenstvo města kvůli slávě boží (a pro své i Alyxino potěšení, jak dodávali někteří).

Když kněz usoudil, že už umí hrát dost slušně, dal poslat pro františkána. Mnich dívku naučil zapisovat melodii, v notách zaznamenávat písně, balady, církevní skladby i litanie, prostě všechno, co dokázala sama zkomponovat.

Jelikož veškerý čas trávila hrou na hudební nástroje a psaním not, dosáhla patnácti let dříve, než si lidé uvědomili, že umí také zpívat. Mnich, který se pomalu chystal k návratu do svého opatství, protože Alyx už uměla všechno, čemu ji mohl naučit, přišel jednou časně zrána do kostela a byl omráčen hlasem tak mocným, až se mu roztřásly knoflíky na plášti. Když nakonec přesvědčil sám sebe, že tyto mohutné tóny skutečně vyluzuje jeho drobounká žačka, padl na kolena a děkoval nebesům, že mu dopřála setkání s dítětem požehnaným takovou milostí.

Alyx spatřila mnicha klečícího vzadu v kostele, jak křečovitě svírá kříž a po tvářích se mu valí slzy. Okamžitě nechala zpěvu a běžela k němu s obavou, jestli není chorý, či spíše, jak se domnívala, dotčený jejím zpěvem, o němž si byla dobře vědoma, že je bezbožně hlasitý.

Po této události začali jejímu hlasu věnovat stejnou pozornost jako její hudbě a Alyx začala sestavovat kostelní sbory, přičemž neopomenula využít jediného obstojného zpěváka z celého hradbami obehnaného městečka.

Zčistajasna zjistila, že při tom svém očekávání, kdy konečně vyroste do výšky a – jak zoufale toužila – i do šířky, dosáhla už plných dvaceti let. Zůstala však malá a s plochým hrudníkem. Ostatní děvčata se provdávala a měla děti, zatímco Alyx se musela spokojit se skládáním ukolébavek pro uplakánky, kterým se začínají klubat první zoubky.

Teď se však rukou opírala o jabloň a říkala si, že nemá sebemenší právo cítit se nespokojeně. To, že se k ní mladí muži – kromě Johna Thorpa, který páchl stejně jako jeho náklad – chovají se značnou úctou, jí přece k nespokojenosti žádný důvod neskýtá. Když jí bylo šestnáct, čili když dosáhla věku vhodného k uzavření sňatku, a nebyla ještě tak stará jako nyní, požádali ji o ruku postupně čtyři muži, ale kněz prohlásil, že její hudební nadání svědčí o skutečnosti, že je vyvolena pro službu boží, a ne pro chtíč kdejakého muže, a z toho důvodu odmítl Alyx jakýkoliv sňatek povolit. Tehdy jeho zásah přivítala s úlevou, ale čím byla starší, tím více si uvědomovala svoji samotu. Hudbu pochopitelně milovala a ještě více byla oddána své práci pro kostel, ale občas… jako před dvěma lety, kdy na svatbě starostovy dcery vypila čtyři sklenky silného vína, popadla loutnu, vyskočila na stůl a zazpívala velice rozpustilou píseň, která se jí právě v tu chvíli vylíhla v hlavě. Kněz jí to měl samozřejmě zarazit, ale protože sám vypil vína mnohem více než kdokoliv jiný a teď se rozvaloval v trávě, přičemž se při Alyxině zpěvu smíchy až za břicho popadal, rozhodně nebyl způsobilý patřičně zasáhnout. Během toho nádherného večera měla Alyx pocit, že k těm lidem, které zná celý svůj život, konečně patří i ona, že už není z knězova příkazu postavena na roveň čemusi výjimečnému, jako je například posvěcený úlomek z lebky svatého Petra, který v kostele sice budil úctu a bázeň, ale rozhodně nevybízel k pohlazení.

Jako vždycky se však opět vrátila myšlenkami k hudbě. Zhluboka se nadechla, a využívajíc naučených znalostí o technice zpěvu, hlasitě spustila baladu o lidském osamění, o cestě mladé dívky za opravdovou a věrnou láskou.

„Já už jsem dávno tady, ty ptáčku zpěváčku,“ ozval se náhle za ní mužský hlas. Zabraná do svého zpěvu, jehož hlasitost zřejmě přehlušila okolní zvuky, nevšimla si ani, že se k ní stačili přiblížit nějací mladíci na koních. Byli tři, urostlí, svalnatí, zdatní a smyslní, jak jenom šlechtičtí synkové mohou být, v obličejích celí zardělí, zřejmě po předchozí prohýřené noci. Jejich oblečení z jemného sametu, lemovaného kožišinou a ozdobeného tu a tam blýskavým drahokamem, jí připomínalo látky pokrývající oltář v kostele. Ohromeně k nim vzhlížela a nepohnula se, ani když nejvyšší z mužů, ten světlovlasý, seskočil z koně.

„Pojď blíž, nevolnice!“ přikázal jí a k Alyx zavanul jeho páchnoucí dech. „Což ani nepoznáš svého vlastního pána? Tak tedy dovol, abych se ti představil. Jsem Pagnell a vbrzku se stanu hrabětem z Waldenhamu.“

To jméno vlilo do Alyx zpátky život. Rozvětvený, nechutný a chamtivý rod Waldenhamů vysál ze sedláků v okolních vesnicích poslední cent, a když se ocitli na mizině, byli vyštváni ze své půdy a bědně umírali na svých toulkách za žebrotou.

Alyx se zrovna chystala, že tomu odpornému mladíkovi řekne svoje mínění, když ji popadl a těmi odpornými ústy zaútočil na její rty. Jazykem Alyx málem zadusil.

„Ty děvko!“ zaječel, když mu do jazyka zaťala své ostré zuby. „Však já tě naučím poslušnosti!“ Jediným škubnutím z ní serval plášť a už jí trhal šaty od krku dolů. Látka ochotně odhalila drobné a křehké rameno a horní část prsou.

„Tak malou rybu snad radši hodíme nazpátek,“ prohodil dozadu ke svým přátelům, kteří začali sesedat z koní.

Tahle narážka na to, jak je Alyx od pasu nahoru uboze obdařená, proměnila její strach v zuřivost. Možná že původem se tomuto muži rovnat nemohla, ale její talent ji stavěl na roveň komukoliv. Bleskovým pohybem, který ani jeden z mužů neočekával, si nadhodila sukně, zvedla nohu a kopla Pagnella přímo do rozkroku. V příštím okamžiku vypuklo boží dopuštění. Pagnell se prudkou bolestí zlomil v pase, zatímco jeho druzi se zoufale snažili porozumět jeho řevu, neboť ještě nevystřízlivěli natolik, aby stačili sledovat, co se tu vlastně událo.

Aniž měla ponětí o vhodném směru útěku, pustila se Alyx do běhu. Její mocné plíce jí po tolika letech dechových cvičení umožňovaly udržet slušnou rychlost. Řítila se přes vymrzlá a holá pole, dvakrát klopýtla a přitom se snažila, aby z ní její roztrhané šaty nesklouzly a aby se nezapletla do sukní.

U druhého plotu těch nenáviděných ohrad pro ovce se zastavila a s tváří zalitou slzami se opřela o kůl. I přes slzy viděla, jak trojice mladíků na koních pročesává okolí a pátrá po ní.

„Tudy!“ zaslechla zleva. „Sem poběž!“ Vzhlédla a spatřila staršího muže v šatech stejně nádherných a zdobených, jako byly ty Pagnellovy. S výrazem lapeného zvířete se opět pustila do běhu, ale tento nový pronásledovatel se za ní rozjel na koni.

Bez potíží ji dohonil a držel se po jejím boku. „Ti mládenci to nemysleli nijak zle,“ vysvětloval jí. „Jsou jen trochu rozjaření, protože včera v noci to přehnali s popíjením. Když půjdeš za mnou, odvedu tě pryč a někam tě schovám.“

Alyx se rozmýšlela. Může mu důvěřovat? A co když ji vydá těm šlechticům oddaným pouze smilstvu a pití?

„Pospěš si, děvče,“ vybídl ji muž. „Nerad bych, abys přišla k úhoně.“

Bez dalšího uvažování uchopila ruku, kterou jí nabízel. Vytáhl ji před sebe do sedla a pobídl koně do cvalu, směrem ke vzdálené stěně lesních stromů.

„Králův les!“ vydechla Alyx a křečovitě zaťala prsty do sedla. Do toho lesa neměl žádný prostý člověk přístup. Na vlastní oči viděla věšet několik mužů, kteří si tam troufli lovit králíky.

„Pochybuji, že v tomto případě by Jindřich něco namítal,“ uklidňoval ji muž.

Jakmile vjeli do lesa, sesadil Alyx z koně. „A teď se skryj a neodcházej odtud, dokud slunce neukáže poledne. Počkej, až uvidíš ostatní nevolníky jít po své práci, a potom se můžeš vrátit mezi hradby.“

Alyx sice zamžikala, když ji, svobodnou měšťanku, nazval nevolnicí, nicméně přikývla a vnořila se hlouběji do lesa.

Čas se vlekl, poledne nepřicházelo. Alyx odevzdaně čekala v tmavém lese, ve kterém jí bylo bez kabátu zima, a teprve teď si plně uvědomila celou tu hrůzu, která ji v rukou šlechticů mohla potkat. Zřejmě díky výchově, jíž se jí dostalo od kněze i mnicha, nevěřila Alyx, že šlechta smí s prostými lidmi zacházet podle svého rozmaru. Proč by si nesměla sedět pod jabloní a těšit se hudbou. Bůh nedal žádnému člověku sebemenší právo odejmout druhému tento zdroj potěšení.

Ještě po hodině čekání zůstávala hněvem celá rozpálená. Pochopitelně věděla, že její zlost pramení i ze vzpomínek na loňské léto. Tehdy kněz zařídil, že chlapecký sbor spolu s Alyx bude zpívat v soukromé kapli hraběte, Pagnellova otce. Nacvičovali své vystoupení celé týdny, Alyx se snažila dotáhnout svůj výkon k dokonalosti a dřela se až do naprostého vyčerpání. Když se konečně předvedení svého výstupu dočkali, hrabě, obézní stařec pokroucený dnou, hlasitě poznamenal, že on dává přednost baculatějším ženám, a knězi doporučil, aby Alyx přivedl, až ho dokáže zabavit jinde než tady v kostele. A odešel ještě před koncem bohoslužby.

Když jí slunce konečně stálo nad hlavou, připlížila se Alyx k okraji lesa a dlouhou dobu pozorovala krajinu, jestli snad nezahlédne někoho, kdo by připomínal šlechtice. Obezřetně se vrátila ke své jabloni – vlastně už ne ke své, neboť nyní se k ní vázalo příliš mnoho nepěkných vzpomínek.

A poté Alyx utrpěla největší šok z celého dne, neboť na třísky rozbitá tu ležela její loutna, podle všeho znovu a znovu rozdupávaná koňskými kopyty. Celé tělo se jí rozechvělo pod prudkým návalem horkých slz hněvu, nenávisti, zoufalství i bezmoci, jež nechala bez zábran stékat po tvářích. Jak jenom mohli? běsnila nevěřícně a poklekla, aby ty kousky dřeva posbírala. Když si však jimi naplnila klín, pochopila, jak marnou práci dělá. Vší silou mrštila třískami na kmen stromu.

S očima dosucha rozpálenýma a se zády vzpřímenými zamířila zpátky do bezpečí ohrazeného městečka. Hněv se jí podařilo pro tuto chvíli ovládnout, ale pořád vřel nebezpečně blízko povrchu.

2. kapitola

Hlavní síň panského sídla byla ověšena pestrými čalouny. Každičké volné místo na stěnách bylo pokryto všemožnými zbraněmi. Těžký a mohutný nábytek byl celý odřený a zjizvený po pokusných zářezech sekerou nebo dýkou. U velkého stolu se rozvalovali tři mladíci s očima hluboko zapadlýma, neboť ve svém krátkém životě věnovali příliš mnoho pozornosti vínu a příliš málo času spánku.

„Ta tě ale převezla, co říkáš, Pagnelli?“ pochechtával se jeden z mladíků, který naléval víno do poháru a přitom si bryndal na zašpiněný rukáv. „Přemohla tě a zmizela jak čarodějnice, kterou nepochybně je. Přece jsi ji slyšel zpívat. To nemohl být lidský hlas, ten byl určený k tomu, aby tě omámil, a když tě k sobě přilákala…“ Zmlkl, pěstí se udeřil do dlaně druhé ruky a znovu se halasně rozchechtal.

Pagnell se nohou opřel o přítelovu židli a vykopl, čímž židli i muže překotil k zemi. „Je to obyčejná ženská!“ zavrčel vztekle. „A nebudu s ní ztrácet čas.“

„Měla hezké oči,“ prohodil druhý mladík. „A ten hlas! Myslíš si, že kdybys na ni skočil, že by ti zatrylkovala něco, po čem by se ti zkadeřily chlupy na nohou?“

První muž zdvihl židli a opět se rozesmál. „Jdi k čertu s romantikou! To já bych ji donutil zazpívat písničku o tom, co chce, abych s ní udělal!“

„Hubu držte, a oba dva!“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

ČÁST PRVNÍ

1. kapitola

2. kapitola

ČÁST DRUHÁ