Copyright © 2015 by Allison Pataki

Howard Books

A Division of Simon & Schuster, Inc.

1230 Avenue of the America

New York, NY 10020

Translation Eva Konečná, 2015

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE ACCIDENTAL EMPRESS

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-978-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-979-8 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mým rodičům Libby a Georgeovi

Jsem racek a nemám žádnou zem,

žádný břeh nezvu domovem.

Jsem chvíli tu a chvíli tam,

od vlny k vlně přelétám.

(císařovna Alžběta Sisi Rakouská)

Tak rychle věci světlé přejdou v nic.

(Lysander v Shakespearově

Snu noci svatojánské,

oblíbené Sisině hře)

Obsah

Předmluva

Úvod

Budapešť, Uhry, 8. červen 1867

Část první

Kapitola jedna

Zámek Possenhofen, Bavorsko, červenec 1853

II

Kapitola dvě

Císařské letovisko v Bad Ischlu, Horní Rakousy, srpen 1853

III

Kapitola tři

Císařské letovisko v Bad Ischlu, Horní Rakousy, srpen 1853

IV

Kapitola čtyři

Císařské letovisko v Bad Ischlu, Horní Rakousy, srpen 1853

V

Kapitola pět

Císařské letovisko v Bad Ischlu, Horní Rakousy, srpen 1853

Část druhá

VI

Kapitola šest

VII

Kapitola sedm

Palác Hofburg, Vídeň, duben 1854

VIII

Kapitola osm

Salcburg, Rakousko, prosinec 1854

IX

Kapitola devět

Palác Hofburg, Vídeň, březen 1855

X

Kapitola deset

Letní rezidence Schönbrunn, Vídeň, jaro 1855

XI

Kapitola jedenáct

Budínský hrad, Budapešť, Uhry, jaro 1857

XII

Kapitola dvanáct

Letní rezidence Schönbrunn, Vídeň, léto 1857

Část třetí

XIII

Kapitola třináct

Letní rezidence Schönbrunn, Vídeň, srpen 1862

XIV

Kapitola čtrnáct

Palác Hofburg, Vídeň, říjen 1862

XV

Kapitola patnáct

Bad Kissingen, Bavorsko, červen 1866

XVI

Kapitola šestnáct

Palác Hofburg, Vídeň, únor 1867

XVII

Kapitola sedmnáct

Letní rezidence Schönbrunn, Vídeň, jaro 1867

XVIII

Kapitola osmnáct

Budapešť, Uhry, červen 1867

XIV

Kapitola devatenáct

Budapešť, Uhry, 8. června 1867

Prameny

Předmluva

Píše se rok 1853 a habsburská říše zaujímá většinu Evropy. Táhne se od ruských hranic na východě k italským na západě, od Německa na severu až po balkánské státy na jihu.

Císař František Josef, jedna z nejmocnějších korunovaných hlav v Evropě, vládne více než pětatřiceti milionům duší katolického, protestantského, židovského a muslimského vyznání. Jeho lid se skládá z Rakušanů, Maďarů, Němců, Čechů, Chorvatů, Italů, Cikánů a dalších etnik.

Rakousko je ztělesněním mnohonárodnostní říše, polyglotní slepenec držený pohromadě nikoliv jednotným původem, vírou, jazykem či dokonce pocitem vzájemné náklonnosti. Tyto rozdílné země, lidi a zájmy sjednocuje jediné: František Josef. Hezký mladý muž po dvacítce se světlehnědými vlnitými vlasy a vážnýma modrýma očima. Právoplatný vladař s božím požehnáním je více než pouhý muž.

František Josef nastoupil na trůn v roce 1848, kdy Evropou zmítaly revoluce a ve vlně liberálního idealismu a národnostního nadšení padaly z pomazaných hlav koruny. Nikde není tato hrozba zuřivěji obhajovaná a pak rozdrcená než v Rakouském císařství. Aby František Josef potlačil revolty v Uhrách a Itálii, přebírá trůn od slabého strýce a pevně se chápe vlády ve Vídni a celé říši.

Po několika letech vládnutí zaútočí na císaře procházejícího městem maďarský nacionalista a zraní ho nožem na krku. Zatímco císař leží na nemocničním lůžku, celá habsburská říše se třese strachy a modlí se za jeho uzdravení. Potřeba habsburského dědice ještě nikdy nebyla tak zjevná.

Díky dobrému vzhledu, kouzlu osobnosti a zejména třpytivému království František Josef rozhodně netrpí nedostatkem přízně mladých dam, které touží stát se jeho nevěstou.

Jenže nejmocnějším rádcem Františka Josefa není nějaký tvrdohlavý generál nebo byrokrat s knírem; osobou, od níž František Josef přejímá většinu rad, je jeho matka. Arcivévodkyně Žofie je koneckonců tím, kdo ho celý život připravoval na tuto roli a našel způsob, jak ho posadit na trůn, který mu nepatřil. A ta již měla na mysli konkrétní nevěstu.

František Josef se řídil matčinou radou a poslal pozvánku do Bavorska, kde jeho hezkou mladou sestřenici Helenu přesvědčují hrozbami i lichotkami, aby nabídku přijala. Když se Helenina mladší sestra, odvážná patnáctiletá Sisi, připojí ke starší sestře, nikdo ze zúčastněných netuší, jak hluboce se jejich životy – a svět – změní…

Úvod

Budapešť, Uhry

8. červen 1867

„Císařovno, jsme vám k službám.“

Otáčí se s mírným pokývnutím hlavy a mávnutím ruky. „Je čas ujmout se role.“ Provléká štíhlé paže rukávy. Hedvábná látka, zručně vyšívaná a upravená na míru, vymodelovaná podle jejích křivek. Bože, nikdy si nezvykne na to, jak jsou tyhle věci těžké. Zdá se, že těžší než ona sama.

Všude nervózní služebné a upovídané společnice, bzučí jako zuřivé včely kroužící v úlu kolem své veledůležité královny.

„Načechrejte jí sukni!“

„Upravte lem!“

„Čas jít!“

„Už teď je pozdě, ne?“

„Připravena, císařovno Alžběto?“ Císařská kadeřnice drží starobylou korunu mezi dvěma prsty, diamanty zachycují odlesk svící. Je jemná jako vlákna pavučiny. A přesto dostatečně odolná, aby přečkala staletí, aby vydržela déle než královské hlavy, na nichž spočinula. Nyní nabalzamované hlavy se šedivými a vypadávajícími vlasy.

„Připravena.“ Přikyvuje a sklání hlavu, aby jí mohli nasadit diadém na kaštanově hnědé vlasy – vlasy, které budou označovány jako nejcennější korunní klenot v celé habsburské sbírce. Vlasy, které jí, podle všeho, dobyly císařovo srdce.

S korunou na místě popojde dopředu a prohlédne se ve vysokém zrcadle. Úchvatný pohled; to musí připustit i ona.

Róba je ušitá z bílého a stříbrného brokátu, pošitá řadami diamantů a sestehovaná tak, aby obepínala její štíhlou postavu. Dlouhá pelerína z bílého saténu splývá volně z ramen, dokud se nezvlní na podlaze. Ale je to její obličej, který chtějí pokaždé vidět více než císařský oděv nebo prastarou tiáru. Všichni už slyšeli o jejích šikmých očích s medově zbarvenými duhovkami. O jejích hladce tvarovaných lícních kostech. O rtech, jež císař jednou popsal, že jsou „svěží jako jahody“. Císař. Srdce jí poskočí. Bože, je však tak unavená. Bude mít dostatek energie k přežití tohoto dne?

Zaklepání, její srdce znovu poskočí. Zalétne očima k těžkým dubovým dveřím. Kdo bude na druhé straně? Bude to císař? Nebo to bude… on? Při té myšlence jí začínají hořet tváře a pokárá se. Po všem, čím si prošla, se při myšlence na něj nebo zmínce jeho jména pořád červená jako šestnáctileté děvče. Vlastní manžel by nedokázal vyvolat takový ruměnec na jejích tvářích.

Křídla dveří se otevírají, sténají jako líný strážce probuzený o půlnoční směně po vypití příliš velkého množství piva. V tom okamžiku spatří jeho a on spatří ji. Jedním pohledem ji vnímá úplně celou. Podle jeho výrazu ví, že mu vyrazila dech; tváří se jako omráčené zvíře.

„Sisi,“ je to jediné, na co se zmůže. „Sisi.“ Rozpřáhne paže, jako by ji chtěl vsát do sebe. Ale ovládne se, uvědomí si přítomnost služebnictva pobíhajícího okolo.

„Vaše Veličenstvo.“ Lehce si odkašle. „Jste připravena?“

Nadechne se a zvažuje otázku. Je připravena? Není. A předpokládá, že nikdy nebude. Tak to je problém, ne? Ale zvedá bradu a napřímí ramena.

„Jsem,“ odpoví a krátce pokývne. Kráčí kupředu. Oděv ji brzdí – jeho honosnost je pro její vyčerpané tělo příliš těžká. Ale vzdychne a pokračuje ke dveřím.

Už nyní je slyší na druhé straně zdí. Ne jednotlivé provolávání slávy a výkřiky, ale pomalé, neodbytné bušení. Nepřetržité. Jako nárazy mořských vln do pevniny: neoblomné, neutuchající.

Nabízí jí rámě a ona se zavěsí, její hebká kůže se přitiskne k silně naškrobené uniformě. Dveře jsou otevřené doširoka. Zamrká a zatouží zvednout ruku v rukavičce vzhůru. Zaštítit se, skrýt tvář před těma přímýma, zvědavýma očima… Očima, které si ji budou prohlížet, jako by ji chtěli zhltnout. Ale ubrání se tomuto nutkání. Naopak se ještě více napřímí.

A pak uslyší. „Sisi!“

Nadechnutí. Okamžik na vzpruhu, než se k němu otočí. „Je čas.“ A byl. Konečně byl čas.

Část první

Kapitola jedna

Zámek Possenhofen, Bavorsko

červenec 1853

Sisi se přikrčila a vyhlédla nad hradbou křoví. Ostražitý zrak, nohy připravené vyskočit, srdce bušící rychlostí, jíž může dosáhnout jen lovená zvěř.

„Vylezte, zbabělci!“

Teprve nyní Sisi zahlédla postavu přecházející po louce, temnou siluetu rýsující se na pozadí bílého zámku s cimbuřím a sytě modré oblohy. Znovu se skrčila mimo dohled. Její bratr Karel, který ji ještě neobjevil, znechuceně škubl otěžemi koně, jako by chtěl drzé sestře připomenout svou drsnou autoritu.

Sisi pozorovala Karla a s narůstajícím opovržením četla jeho myšlenky. Podle křečovitého sevření otěží se nesporně považuje za germánského válečníka sedícího na hřbetu hřebce, připraveného vyrazit proti Maďarům nebo Polákům a vydobýt si na bojišti slávu.

„Karel Dobrotivý, bavorský vévoda, přikazuje, abyste předstoupily před svého pána a podrobily se!“ Pátral pohledem mezi stromy, a ačkoliv nedovedl Sisi najít, jeho slova k ní doléhala. „Polibte prsten a já budu mít s vámi slitování – větší, než si zasloužíte. Ale jestli budete dál utíkat a schovávat se jako krysy, vykouřím vás. A až to udělám, budete litovat, že jste se nevzdaly!“ Kůň rozrušený Karlovým sevřením hrabal kopytem do země.

Sisi se role kořisti příčila. Podmínky byly nerovné; kdyby měla šanci osedlat svého koně Bummerla, hnala by Karla celou cestu až na bavorskou hranici, a on to věděl. Jenže když se vydala se sestrou Helenou k zalesněnému břehu jezera, aby tam natrhaly květiny, nečekala, že narazí na bratra.

„Měly bychom ho poslechnout, Sisi.“ Helena se krčila vedle ní s ustaraným výrazem v obličeji. „Slyšelas ho. Jinak nám bude dělat potíže.“

„Nesmysl, Heleno.“

Bratr, o dva roky mladší než Sisi, byl skoro dvakrát tak vysoký, třináctileté tělo statné dospíváním, pivem a klobásami. Sisi se s ním fyzicky nemohla měřit, zato věděla, že ho může přechytračit důvtipem.

„Ukážeme Karlu Dobrotivému, jak je nebezpečný.“ Sisi pokynula sestře a zvedla chladný, hladký kámen. Helena odpověděla zakvílením.

„Tak budiž,“ zakřičel Karel z okraje lesa na protějším konci louky. „Samy jste si vybraly svůj osud. A ten je – bolest!“ Karel zabořil kožené boty do boků koně. Zvíře zaržálo a Sisi pocítila vibraci půdy pod nohama.

„Koledovaly jsme si o to, Sisi.“ Helena popocházela v jejich úkrytu jako zraněné zvíře, když zvuk koňských kopyt sílil.

„Tiše, Néné,“ uklidňovala ji Sisi. Ach, jak toužila sedět na Bummerlovi! „Heleno, až řeknu ‚utíkej‘ – budeš prchat. Rozumíš?“

„Utíkat kam? Rovnou do jezera?“

„Ne,“ zavrtěla Sisi hlavou. „Opačným směrem. Přes louku, směrem k domovu.“

„Směrem ke Karlovi?“

„Důvěřuj mi, Néné, ano?“ Helena po chvilce nejistě přikývla. Sisi znovu vystrčila hlavu nad křoví a viděla, že bratr už překonal téměř celou louku a mířil k porostu, za nímž se skrývaly. Přimhouřenýma očima pátral v křoví, ale místo jejich úkrytu stále neobjevil. Sisi zvedla ruku s kamenem. Nárazy kopyt nyní zněly jako střelba z kanonu. Trpělivě vyčkávala a nechávala přijet Karla ještě blíže. Jakmile se ocitl v přiměřené vzdálenosti, vrhla kámen s co největší přesností.

„Au!“ zaječel Karel. Zastavil koně, sklouzl ze sedla a zhroutil se na zem. Podle pramínku krve vytékajícího z nosu Sisi věděla, že zasáhla svůj cíl.

Musely využít příležitosti. „Heleno, utíkej!“ zavelela Sisi a zvedla se z přikrčené pozice. Vyrazila k domovu na druhé straně bojiště.

„Proč, ty čarodějnice!“ zaječel na ni Karel, ale zůstal ležet, ohromený jejím útokem.

Sisi se srdcem opojeným momentem vítězství běžela přes louku k velkému domu. Nohy ji možná nenesly tak rychle jako Bummerlovy, ale byly silné a svižné z let šplhání do kopců, plaváním v jezeře, poskakováním při hledání rostlin a živočichů. Dokázaly ji dopravit do bezpečí.

Ohlédla se přes rameno, jestli ji Helena následuje. „Pospěš si, Heleno!“ zvolala. Popadla starší sestru za paži a donutila ji držet s ní krok. Měly společné rodiče, ale jen máloco dalšího. Helena vyrůstala zavřená doma: studovala jazyky, četla filozofická díla, pletla nebo psala v tichém stinném koutě u krbu. Venku to vždy byla Sisi, kdo přebíral velení.

Ještě několik kroků a ruku v ruce překonaly louku. Zadýchaná Sisi proběhla kolem překvapeného lokaje a vřítila se do vstupní haly zámku, Helena těsně za ní. Skrze zamřížované okno viděla, že bratr opět nasedl na koně a jede od jezera k domovu.

„Tati,“ vykřikla Sisi a utíkala do velkého salonu. „Díkybohu, že jsi tady, tati!“

Vévoda Maxmilián seděl ve velkém čalouněném křesle v rohu potemnělé místnosti. U jeho nohou v zablácených botách chrápali dva psi s tlapami pokrytými zaschlým blátem. Zvedli těžké hlavy na ledabylé uvítání dívek, ale vévoda spal dál. Ze zapálené dýmky zapomenuté v jeho klíně stoupaly obláčky dýmu.

„Tati, vzbuď se.“ Sisi zvedla horkou dýmku dříve, než stačila vypálit díru ve vlněných kalhotách, a odložila ji na stolek. „Probuď se!“ Vévoda dlouze zachrčel, než se probral z hluboké dřímoty. Dech mu páchl pivem.

„Tati, Karel pronásleduje Néné a mě. Prosím, vzbuď se.“

„Co je?“ Vévoda si promnul oči s pokleslými víčky, podlité krví.

Sisi zaslechla vyštěknout bratra na někoho ze služebnictva: „Kterým směrem utíkaly?“ Přední dveře se otevřely a na kamenné podlaze vstupní haly zaduněly Karlovy kroky.

„Ach, Sisi.“ Vévoda Maxmilián poposedl a hleděl na ni skelnýma očima stejné medové barvy jako Sisiny, ačkoliv dnes odpoledne ne tak průzračné. „Přišlas právě včas. Zrovna jsem se naučil novou hospodskou písničku.“ Vévoda věnoval favorizované dceři ospalý úsměv, zvedl ukazováček a spustil živou venkovskou odrhovačku. „Ale kde jsou ostatní? Jsou vůbec doma?“ Vévoda Max se rozhlédl netečným pohledem.

Sisi ochabla, protože uslyšela za dveřmi salonu Karlovy kroky. „Tati, prosím –“

Bratr se objevil ve dveřích. „Ty ničemnice, tentokrát si to vypiješ.“ Nos už mu přestal krvácet, ale mezi nosem a rty se leskla červená šmouha. „Praštilas mě tím kamenem do obličeje.“

Sisi se napřímila a odvrátila se od otce, aby čelila bratrovi. „Zasloužil sis to.“

Helena se začala uculovat. „Tati, prosím.“ Jenže otec zíral do praskajících plamenů v krbu, prázdný pivní džbán zdvižený k ústům ve snaze vydolovat z něj poslední kapku.

„Sisi, co uděláme?“ Helena couvala od Karla. Sisi tiše zaklela, protože její vítězství se měnilo v nezdar. Měla poslechnout Heleniny prosby a uklidnit Karla; k tomuhle ji dovedla její vlastní bezstarostná pýcha.

„Vy záludné potvory, naučím vás mi nevzdorovat.“ Karel vytušil slabost a zamířil pěstí nejdříve na Helenu.

„Nech ji na pokoji!“ Sisi sevřela ruce v tvrdé pěsti, připravená dát první ránu dříve, než se Karel obrátí proti ní. Zavřela oči, takže neviděla postavu, která v tu chvíli stanula ve dveřích.

„Tady jste.“ Vévodkyně Ludovika, impozantní postava s hustými hnědými kadeřemi v krinolíně z černého hedvábí, vplula do salonu. Karel při pohledu na matku okamžitě ustoupil a stáhl se do temnějšího kouta.

„To je dobře, že jste tu všichni.“ Vévodkyně přešla rychlými kroky místnost a prudce rozhrnula závěsy, z nichž se vyvalilo mračno zvířeného prachu. „Heleno, Alžběto, všude jsem vás hledala.“

„Mami!“ Sisi se rozběhla k matce a přitiskla se k její vysoké štíhlé postavě. Úlevou zavřela oči.

„Sisi, holčičko. Ať jde…“ Vévodkyně se odmlčela, protože přenesla pohled od Sisi na odpočívajícího manžela a velkou skvrnu od bláta na koberci. „Podívej se na to bahno!“ Vzdychla. Její ramena se zvedala a klesala v rytmu s každým podrážděným nadechnutím. „Služebnictvo bude muset ten koberec opět vyčistit.“ Pak tiše zamumlala: „Také musím požádat, aby tu utřeli prach. Kromě toho závěsy potřebují opravit. A nesmím se zapomenout zeptat, jak nesou slepice …“ Ludovika vzdychla a ještě jednou potáhla za otrhané závěsy. Na rozdíl od manžela, jenž se zřídka staral o správu jejich domu nebo prosby místních rolníků – nemluvě o svoje děti – Ludovika stále měla spoustu úkolů a málo času na jejich dokončení.

Nyní se vévodkyně znovu podívala na dcery, které se vedle ní krčily jako vyděšená koťata, a na Karlův zakrvácený obličej. Na její tváří se objevil výraz porozumění. Unaveně povzdechla a podívala se oknem ven, jako by toužila uniknout z toho temného zabláceného pokoje.

„Gackele,“ promluvila náhle ostře. „To je tvůj kůň, kterého vidím volně pobíhat v zahradě?“ Použila pro Karla rodinnou přezdívku, kterou mu dali už v kolébce kvůli zvukům, jež vydával. Gackel byl místní bavorský výraz pro zlostného kohouta. Sisi si myslela, že Karlovi opravdu sedí.

„Tak je tvůj?“ Vévodkyně opakovala dotaz, jelikož Karel neodpověděl. Sotva se i on podíval z okna, začal se neohrabaně vymlouvat. Přerušila ho.

„Okamžitě jdi pro to zvíře a odveď je do stájí. Pokud se neumíš o svého koně správně postarat, tak bys žádného mít neměl.“

„Ano, matko,“ přikývl Karel a jeho inkoustově modré oči vyslaly k Sisi varování: Tohle ještě neskončilo.

„Hrozný kluk.“ Vévodkyně se otočila od odcházejícího syna k dcerám. „A vy nejste lepší. Špindíry špinavé.“ Zamračila se na Sisi a upřela pohled na zablácený lem její sukně. Ale nikdy jim nezakázala chodit do lesa trhat květiny nebo rybařit k jezeru.

„Ztiš se, Ludoviko, téměř neslyším frau Helgasbergovou, co říká.“ Otec zvedl oči k manželce a na chvíli přerušil konverzaci, která zřejmě probíhala v jeho hlavě. Sisi se při tom jméně přikrčila. Frau Helgasbergová byla jedna z otcových oblíbených milenek. To, že tak nestydatě vyslovil její jméno, nebylo nic nového: o její existenci věděli všichni v domě. Věděli o ní všichni v celém vévodství. Přesto bezostyšné a časté připomínky otcovy nevěry spolehlivě rozbouřily Sisinu krev.

Ludovika zachovala klid a nezaváhala ani na okamžik. „Maxi, co bys řekl procházce k jezeru?“ Popošla k manželovu boku a zvedla jednu z prázdných sklenic k nosu. Nesouhlasně se znechuceným výrazem uchopila prázdný džbánek.

„Potřebuješ pohyb, Maxi, dneska jsi už dost lenošil.“ Volnou rukou stáhla z manžela vlněnou přikrývku, ale on ji potáhl zpátky a přitiskl pažemi.

„Pryč!“ zavrčel a z koutku úst mu vyklouzla kapka slin.

„Maxi, zapřísahám tě,“ pokračovala Ludovika tichým tónem plným sebeovládání. Představovala ztělesnění klidu, i když možná pociťovala stejné zklamání, jaké teď dolehlo na Sisi. „Vstaň. Prosím.“

„Okamžitě s tím přestaň, Ludoviko. A nemluv se mnou tímto způsobem před našimi významnými hosty! Baron a já dokončíme náš rozhovor.“

Vévodkyně si prohlížela manžela a viditelně zvažovala účinnost pokračování hádky. Vzdychla a otočila se k lokajovi: „Kávu pro vévodu. A rychle, prosím.“ Pak se obrátila zpět k dcerám a tleskla: „Vy se raději běžte umýt. Převlékněte se a přijďte dolů na večeři v něčem vhodném. Váš otec…“ – tady vyslala rozmrzelý pohled směrem k vévodovi – „a já máme pro vás novinu.“

* * *

Konec ukázky