Stanislav Hoferek

Vodná planéta

Príbeh Larynie

Ukážka z elektronickej knihy

2015

O knihe VP: Príbeh Larynie

Príbeh Larynie je súhrnné dielo, v ktorom je obsiahnutý kompletný príbeh Vodnej planéty a jej hlavnej postavy, Larynie. Rozpráva príbeh obyčajného dievčaťa, ktoré sa narodí v najvyššej kaste miestneho náboženstva, ale aj tak dostane trest smrti za maličkosť. Spolu so svojou sestrou a, spoznáva svet, ktorý je oveľa väčší, ako čakala. Dostáva sa do konfliktu medzi rozličnými národmi a spriateľuje sa s arkánkou Ziggy a démonickou vílou Ciali. Dobrodružný scifi/fantasy román sa skladá zo štyroch častí: Rovní a ešte rovnejší, Vyšší záujem, Trochu iný svet a Hadí meč. V tomto súhrnnom diele sú taktiež bonusové materiály, ako je rozsiahly epilóg, mapa, extra ilustrácia, historický prehľad udalostí a opisy všetkých významných postáv.

Séria Vodná planéta sa nevyhýba náročnejším témam, ako je postavenie žien v spoločnosti alebo menšie zlo. Nemôže chýbať filozofia, často okorenená humorom. Pri písaní sa namiesto dlhých opisov používajú rýchle rozhovory, a tak sú všetky knihy ľahko čitateľné pre každého, kto má rád scifi a fantasy. Namiesto klasických elfov a trpaslíkov sa tu nachádzajú originálne rasy, vytvorené špeciálne pre tento príbeh. Súhrnné dielo je taktiež celkom rozsiahle a má 747 normostrán textu a 15 ilustrácií.

O knihe VP: Rovní a ešte rovnejší

Rovní a ešte rovnejší je kniha, ktorá otvára svet Vodnej planéty. Svet, v ktorom je voda dôležitá pre život, ako i pre ovládanie ľudí. Nevedomosť je sila a čím je niečo vzácnejšie, tým viac treba pravdu zamiesť pod koberec. Larynia, obyčajné dievča, sa spolu so svojou sestrou dostáva do sporu s človekom v rovnakej kaste, aspoň na papieri. Okamžitý rozsudok smrti za dobrý nápad je potrebný, ak má mať vodca miestneho náboženstva neobmedzenú autoritu.

Hovorí sa, že čím viac vieš, tým viac dokážeš. Niekedy plne stačí jeden človek, alebo niečo podobné na to, aby sa veci dali do pohybu. Začína sa neuveriteľné fantasy dobrodružstvo plné zamyslení i humoru. Ziggy, arkánka z ďalekých krajov, je najobľúbenejšia postava z trilógie Vodná planéta. Okrem múdrych slov a drsného jazyka prináša jedinečný pohľad na ľudské túžby a možnosti jej zneužitia.

O knihe VP: Vyšší záujem

Spojenie „menšie zlo“ pozná snáď  každý. No dokedy sú naše ústupky akceptovateľné a hodné cieľov, za ktorými kráčame? Zažite príbeh, v ktorom hranica medzi dobrom a zlom takmer neexistuje. Larynia je napohľad všedná dievčina, no s veľkou vierou v zázraky. Stretáva niekedy ťažko pochopiteľnú čarodejnicu, ktorá ich dokáže uskutočniť. Čo je správne? To je veľmi ťažké rozlíšiť.

Vyšší záujem je pokračovanie knihy Rovní a ešte rovnejší. Príbeh pokračuje tam, kde prvý diel skončil. Rozdelením sestier a postupným rozpadom kultu, ktorý diktoval všetky zákazy a pravidlá. Môže zmena v jeho vedení zmeniť svet? A akým smerom?

O knihe VP: Trochu iný svet

Človek má niekoľko potrieb. Vodou a vzduchom to len začína, ale kde to končí? Podľa arkánky Ziggy patrí medzi mimoriadne dôležité potreby aj to, že sa človek alebo niečo tomu podobné jednoducho nezblázni. A to je niekedy naozaj ťažké. Množstvo šialených rozhovorov, detailne rozpracované postavy, ukázané silné i slabé stránky a veľký konflikt, ktorý spustila maličká udalosť.

Larynia, Ziggy a ďalšie postavy v trochu inom svete, kde je najlepší ten, kto sa vie prispôsobiť. Tretí diel je miestami dosť temný, poznačený potrebou byť niekým a sem tam zachrániť svet. Konflikt medzi vierou a inteligenciou vrcholí a stretnutie s mocnými démonmi sa bez humoru nezaobíde.

O knihe VP: Hadí meč

Predstavte si svet, v ktorom sa môže všetko zmeniť v okamihu. Jednotlivé piliere spoločnosti sa zrútia, ak si ľudia a ľuďom podobné tvory chcú za každú cenu udržať moc. Spoznajte osudy tých, ktorí sa stali obeťou bezhlavého prenasledovania. Holokaust bez kladenia otázok len zvýrazňuje absurditu prekrútených pomerov, do ktorých sa zamotá mágia i pozostatky toho, čo by niekto nazval láskou.

Štvrtý a posledný príbeh uzatvára osudy hrdinov, ktorí môžu aj napriek rozdielnym názorom stáť na jednej strane, v boji proti stále inému nepriateľovi. Hadí meč sa venuje národu, ktorý mizne každým dňom do zabudnutia, ako i posádke vesmírnej lode, ktorá má pred sebou neočakávané rozhodnutie.

Vodná planéta I

Najrovnejší medzi rovnými

vládca mnohých titulov

veľký hriešnik rozdáva viny

bojovník za tisíce sľubov

Nádej vo vedre chladnej vody

čerpá ten, kto život nepozná

pozbiera nenávisti plody

ak je túžba vládnuť bezodná

Vodná planéta II

Život rúca veľká túžba

podmaňuje a zväzuje

silným nekonečná služba

čertov na stenu maľuje

Podrobí sa ľudskosť bláznom

hlava je tvrdšia ako dub

v svete smutnom a otáznom

menšie zlo si znovu kúp!

Vodná planéta III

Kto z démonov bude ľúbiť

čo to znamená mať rád

trochu iný svet vynútiť

dávať, alebo len brať?

Spoznaj svet iných pravidiel

ukáže sa, kto je pánom ľudí

prežije najsprávnejšia z vier

kde ani jedna ovečka nezablúdi?

Vodná planéta IV

Niekedy prejdeš celý svet

v túžbe konečne spoznať seba

pláva oceánom, na hory vyletie

pozna, čo a poteší i rozhnevá

V svete lží a nenávisti

kde piesok je sluhom ľudí

lásku treba hľada v lístí

ktoré ti padá okolo hrudi

Poďakovanie

Kniha Vodná planéta bola vytvorená ako bezplatné, jednoduché čítanie pre každého. Je nutné povedať, že aj keď som vytvoril príbeh a spísal som ho, podarilo sa urobiť z toho niečo zaujímavé za pomoci ďalších ľudí, ktorí pomohli s grafikou, osádzaním textu, opravovaním chýb a rôznych dejových nezrovnalostí. Dominika Uličná nakreslila všetky ilustrácie, za ktoré si zasluhuje špeciálne poďakovanie. Autorom mapy je Ondrej I. N. Klučka. Z aspoň desiatich rôznych a niekedy nesúvisiacich dôvodov ďakujem tiež Adriáne Hanešovej, bez ktorej by Vodná planéta nikdy nevznikla. Za všetkých ďalších spomeniem aspoň niekoľko ľudí (v abecednom poradí):

Lenka Baranovičová

Anežka Bubeníčková

Veronika Debnárová

Peter Druska

Adriána Hanešová

Alžbeta Hollá

Terka Hrušková

Iva Jamborová

Diana Kastiová

Petr Krčmář

Zuzana Kuglierová

Ria Mruškovičová

Mária Nováková

Janka Palúchová

Július Pastierik

Anikó Pastoreková

Alexander Pavlov

Beáta Plučinská

Xénia Rybáková

Vladislav Saling

Klárka Stryalová

Boris Svoboda

Petr Šimčík

Dominika Uličná

Lucia Vozafová

Martina Zacharovská

Zuzana Zimanová

Mapa

AKT I: Ako to všetko začalo

1. Kapitola - Rabovanie chrámu

Larynia

Larynia pomaly vstávala z postele. Otvárala oči a prelietala nimi svet, ktorý dobre poznala. V mysli si vybavovala, čo ju teraz čaká. Vstať, obliecť si šaty, pripraviť jedlo pre všetkých a nastúpiť do služby. Život vo štvorici je bežný, rodičia a dve deti v príbytku s tromi miestnosťami. Typické bývanie, ktoré dá zabrať práve jej. Najstaršia dcéra, vedená k poslušnosti a denne namáhaná. Na rozdiel od ostatných nenadáva a nesťažuje sa. Všetky ideály sa vytratili a každodenné povinnosti ju nenútia do rozmýšľania. Krája kúsky zeleniny a aj keď jej to nejde rýchlo, na jednoduché jedlo pre štyroch to postačí. Tu jej deň len začína.

Niečo iné je púť na sväté miesto - neobľúbené, zničujúce a každodenné. Nabrať do dvoch vedier vodu a za pomoci palice si ich dať na ramená. Nie je to ťažké, keď si na to niekto zvykne, no pochod s vedrami po rozbitej a napoly pieskom naviatej ceste je každý deň výzvou. Slnko začínalo pražiť už skoro a vietor sa jej neustále zahrával s oblečením. Púť málokedy niekto nezvládne, no aj najvytrvalejší sú často unavení. Dokonca tak, že po zložení nákladu vyhľadajú najchladnejšiu miestnosť v chráme a odpočinú si v nej. Dovtedy, kým znovu nezačne slnko smerovať k západu. Cesta do chrámu je povinná, zakotvená v tretej Vodnej knihe o povinnostiach jednotlivých kást. Všetci nosiči z tejto dediny sú v najvyššej kaste a tak nemusia pracovať. Ráno odniesť vodu a následne môžu robiť čokoľvek. Za lacný peniaz sa najesť v blízkosti chrámu alebo priamo v chráme, venovať sa štátnym záležitostiam alebo obchodu. Larynia mohla byť rada, že sa narodila blízko chrámu a teda v najvyššej kaste. Podľa starých kníh, ktoré sa povinne nasledujú, mala veľkú výhodu. Na nosenie vody cez púšť spočiatku nadávala, tak ako väčšina mladých, no neskôr pochopila, že to nemá význam - a že mohla dopadnúť oveľa horšie. Aká robota by sa jej viac hodila? Bola mladá, nevyzerala ako bohyňa, nemala celé kopy zlatiek a živiť sa ťažkou prácou ju veľmi nelákalo. Silou nevynikala z priemeru a na ťažkú manuálnu prácu sa vôbec nehodila. Bolo to na nej vidno a videla to aj ona na sebe. Pri zrkadle, pri dvíhaní vedier a pri tej každodennej púti, ktorú tak veľmi nemala rada. Páčili sa jej príbehy z Vodných kníh, rešpektovala pravidlá a mala nadanie na učenie sa. Nevedela o skutočnom živote takmer nič, ale v jej veku sa nikto nevyznal do kázaní o vode tak, ako ona.

Splnila svoje povinnosti a keď slnko zapadalo, spolu s ostatnými sa vydala na cestu späť do dediny. Ubiehala pomaly. V nových šatách kráčala ako posledná. Larynia držala v hlave len jedinú myšlienku. Zajtrajší deň. Bolo jej jasné, že bude ťažký a má pred sebou novú skúšku. Starať sa o mladšiu sestru a tiež rozlievať prinesenú vodu do všetkých posvätných nádob v chráme. Nechcela sa s nikým baviť a nikto jej to nezávidel. Aj keď je ona i celá dedina v najvyššej a vraj najlepšej kaste, je zvykom robiť si z najmladších posmech. Sama je mladá, no jej mladšia sestra bude mať veľký problém. Už i len zodvihnúť ťažké vedrá nad hlavu. Každý musí niesť vodu, dve plné vedrá, či už silný chlap zvyknutý na túto robotu, alebo mladé dievča, ktoré to nikdy predtým nerobilo. Navyše dobre poznala svoju sestru a jej povahu.

„Hej! Skúsiš šťastie?“

„Skúsiť šťastie? v čom?“ Prekvapená Larynia pozerala na jedného z mužov, známeho svojim zvláštnym humorom. Jeho srandičky sa väčšine páčili, ale vždy sa našiel niekto, koho tým urazil alebo zosmiešnil.

„Ty to nevieš? Veľká vec, predstav si, že niekto pôjde zajtra prvýkrát. Desať zlatiek za to, že sa doráňa ešte viac, ako ty!“

„To nemôžeš myslieť vážne! Mňa z toho vynechaj!“

„Ale no tak, ak neskúsiš šťastie, tak nič nevyhráš!“

„Nič nechcem vyhrávať, len mi daj pokoj! A Lussii tiež!“

„Ako chceš. Aj tak je nízky kurz, takmer každý si myslí, že spadne. Okrem toho starca vzadu.“

„Myslíš Garnysa?“ Larynia sa zapozerala na staršieho človeka, ktorý mohol byť kedysi dávno tiež rovnako odporný, ako ostatní. Ona ho však poznala skôr ako pokojného, skúseného človeka, ktorý už z hlúpych zábav vyrástol.

„No tak, poď sa staviť. Môžeš o to, že nespadne. Tak by si zlepšila kurz a to by si ma dosť potešila.“

„Nie, nebudem hrať s vami tieto hry. Vynechaj mňa i moju sestru.“

„To len tak? Ani žiadne prosím?“

„Prosím,“ odpovedala s povzdychom Larynia. Smutná i rozčúlená zároveň.

Beznádej v nej narastala. Na to, že žila v púšti, bola Larynia dosť bledá. Sama si pri pohľade do zrkadla opakovala, že z nej žiadna krásavica nikdy nebude. Dlhé, čierne vlasy jej pokrývali ramená, ale boli veľmi riedke. Na sebe nosila väčšinou biele šaty. Kvalitné a pohodlné pri stáni, no pri pohybe obmedzujúce. Kráčala v sandáloch zhotovených na mieru po ceste, ktorá spájala dva centrá jej maličkého sveta. Domov pre telo a domov pre dušu. Dievča? Žena? Niečo medzi tým. Postavou sa na ženu len začala podobať a jej dlhodobý smútok ju od detských čias rýchlo vzďaľoval.

Ďalšie ráno začalo podľa očakávania. Vždy bolo rovnaké. Na Laryniu sa lúče svetla doslovne upriamili, už počas vstávania. Už niekoľko dní zabúdala opraviť chybu v streche a tak na to doplácala. Najradšej by to urobila už dávno, ale čakali ju iné povinnosti. Vedrá jej čoskoro znovu zaťažili ruky a čakalo ju ich plnenie pri rieke. Muži plnili tam, kde bol najsilnejší prúd. Vedrá boli zanedlho naplnené, ukážka sily a skúseností, ktoré dievčatá nemali. Prúd bol príliš silný na to, aby doň vložilo vedro dievča. Naberať vodu v menšom prúde je pomalé, no bezpečné. Dopĺňané dlaňami, ako káže ženám a dievčatám náboženstvo. Svoju púť musel akceptovať a znášať každý sám.

Larynia čerpala vodu z menšieho prúdu a nedala pozor na svoju mladšiu sestru, ktorej odvaha vôbec nechýbala. Lussia išla k najväčšiemu prúdu. Prúd bol silnejší ako ona a na klzkých kamienkoch sa neudržala. Poráňala sa tak, že bola posypaná škrabancami z ostrých kameňov. Nikdy predtým nevidela ani jedna z nich v rieke kamene, ktoré by neboli okrúhle. Musel ich sem niekto včas ráno pridať, alebo počas noci.

Okamžitý smiech alebo vyrazený dych, podľa toho, kto ju mal v láske a kto nie. V takom mladom veku a zdravotnom stave by nosenie vody mohlo znamenať len ďalší problém, nič iné. Tradícia je jasná, každý to má zvládnuť sám - a Larynia to ešte zhoršila tým, že jej pomohla na nohy a s naberaním vody do vedier. Rieka odnášala vedrá po prúde a keby s tým nikto nič neurobil, tak by sa doplavili ďaleko. Vedrá sa pri plavení zachytili na hrádzi z kameňov, ktorá menila rieku na malú priehradu. Pohľady starších boli otrasné. Smiať sa na inom nešťastí, to bolo nepísané pravidlo. Na dievčati, ktoré sa odváži nabrať vodu z veľkého prúdu, na tom, ako sa poriadne dokaličí a ako jej vedrá musí zachraňovať staršia sestra. Hanbu sprevádzal pocit z vlastnej slabosti i strach, že by sa jej to mohlo podariť. Len muži mohli naberať vodu akokoľvek, ženy obradne a zbytočne pomaly. Cesta do chrámu o nič lepšia nebola. Rozpálený piesok, veľká záťaž na ramenách a tie pohľady, ktoré sa do nich zarývali.

„Zvládnuť to má každý sám, to vymyslel určite nejaký chlap!“ Povedala Lussia svojej staršej sestre. Nechtiac to povedala dosť nahlas na to, aby to zaregistroval každý v sprievode. Otočili sa za ňou všetci, ktorí ju nedokázali alebo nechceli pochopiť. Len časť obyvateľstva nemusela nosiť vodu - deti, matky, starí ľudia a tí, ktorí sa aj v najvyššej kaste považovali za niečo viac. Niekoľko podlízavých ľudí, ktorí sa rôznymi skutkami dostali do priazne vodcu. V sprievode tak boli muži rôzneho veku a ženy, ktoré ešte neboli matkami. Larynia poučovala svoju sestru o náboženských zásadách a o tom, že si takéto niečo nemohla dovoliť. Verila do bodky učeniu, ktoré bolo pre ňu sväté a spravodlivé. Napriek veľkej snahe sa sama často postavila proti tradíciám a neraz si to musela odpykať. Niekedy išlo o maličkosť, no inokedy bola takmer preradená do inej kasty. Samozrejme bol na to dôvod, no neobstál pred vykladačmi náboženstva. Slnko pálilo čoraz viac a dve sestry začali zaostávať. Larynia bola rada, že sa mala s kým cestou rozprávať, no pohľad na Lussiu ju desil. Aj ona kedysi bola na svojej prvej ceste a tiež to bolo nepríjemné.

„Máš to ťažké? Môžem ti s tým pomôcť?“ Spýtala sa svojej mladšej sestry. Pridala úsmev, najlepší aký vedela a čakala na odpoveď.

„Nemá to niesť každý sám, podľa tej tvojej milovanej viery? Nesiem to, lebo to nosiť musím. Nie preto, že by sa mi to páčilo. Keby bolo po mojom, bolo by to hneď zrušené!“

„To si celá ty, všetko by si zrušila.“

„Nie všetko, len to, čo sa mi nepáči. A to je takmer všetko v tomto organizovanom chaose. Je to hlúpe. Nikomu som nič zlé neurobila a predsa musím trpieť, lebo je to vraj správne. Poviem ti, čo je správne. Prestať zo seba robiť zviera!“ Lussia utvrdzovala svoju pravdu. Bola mladá. Vo veku, keď sa končí obdobie rozprávok a začína prudké obdobie dospievania. Takmer nič sa jej nepáčilo, všetko by urobila inak.

„Nemôže sa ti predsa nepáčiť všetko.“

„Nie? Prečo nie? Nepáči sa mi nosenie týchto hnusných vedier, nepáči sa mi blahobyt tých vraj spravodlivých, nepáči sa mi učenie všetkých tých náboženských zásad a už vôbec sa mi nepáči, čo to robí s tebou. Sme najvyššia kasta, výborne, no nemôžeme o ničom rozhodovať aj tak. Je to správne?“

„Samozrejme, že je to správne. Si príliš mladá na to, aby si mohla rozhodovať. Okrem toho by si sa odvážila rozhodovať o všetkých tých zložitých veciach? Je o teba dobre postarané.“

„Aké dôležité veci? O čom hovoríš? Nie som horšia ako ktokoľvek v tejto kaste. Mám na to, aby som toho veľa zmenila. Aj ty máš, len sa bojíš o niečom rozhodovať. Krásne postaranie. Mám čo jesť, mám kde spať, no nepatrím tu. Prežila som tu menej času ako ty a potrebujem ísť preč. Spoznať svet, nielen tento kúsok.“

„Svet je nebezpečný.“

„Prečo si to myslíš?

„Nedávala si pozor pri čítaní z kníh? Zlí ľudia, barbari, sú všade na okraji púšte. Tu sme v bezpečí.“

„V bezpečí? Nevieš, čo je vonku. Nie si v bezpečí. To by si bola, keby si vedela o nástrahách a bola na ne pripravená.“

„Ale tu je bezpečie, je o nás postarané a sú tu vojaci, ktorí nás chránia.“

„Čo ak príde viac vojakov a s lepšími zbraňami? Viera nezachráni nikoho z nás.“

„Nezačínaj prosím ťa. O takých veciach nič nevieš.“

„Prečo si to myslíš? Nezačínaj s tým, že by som sa nemala čo i len zaujímať o niečo iné, ako tieto vedrá a múdrosti z knižiek.“

Chrám bol na dohľad, no bol akýsi iný. Bieložltá stavba bola začmudená, predná brána rozbitá a sochy, ktoré ju zdobili, neboli na svojich miestach. Niekde horeli plamene. Obrovská stavba nebola zničená, ale poškodenie bolo vidno už z diaľky. Niekto pomáhal s hasením, no našli sa aj takí, ktorí nepohli prstom, iba ústami. Larynia uvidela zvláštnu dvojtvárnosť ľudí. Dôležitá budova, centrum viery i života v celej oblasti, no nie každý sa usiloval zachrániť čo sa dá. Panika a pracovitosť, niekoľko krokov od ľahostajnosti. Celý sprievod pomáhal s hasením vodou, ktorú práve doniesli od rieky, no voda sa zanedlho minula. Bolo jej dosť na pitie najvyššej vrchnosti a na polievanie kvetín, nie na hasenie požiarov. Plamene bolo potrebné uhasiť a nebolo čím. Chrám bol v blízkosti jazera, ktorého voda sa považovala za najsvätejšiu. Nikto sa jej nesmel dotknúť, nie to ešte použiť ju na hasenie požiaru. Aj keď išlo o chrám. Chrám chladnej vody ovládol horúci oheň, protikladný prvok a dávny nepriateľ. K dvojici unavených mladých žien sa rozbehli štyria chlapi, každý uchmatol jedno vedro a ponáhľal sa s ním zničiť plamene, ktoré sužovali túto stavbu. V tom čase bolo v chráme ešte stále dosť ohňa na hasenie, veľa prázdnych vedier a niekoľko krokov od brány chrámu jazero. Nebolo plné, no malo oveľa viac vody, ako bolo potrebné na hasenie. Nikto sa k nemu nepriblížil. Takzvané Vodné knihy vyplavil oceán a toto jazero je posledný kúsok toho dávneho oceánu. Aspoň tak sa to hovorí.

Larynia dostala úlohu, akú ešte nikdy nemala. Starala sa o prísun vody, no tentokrát mala hasiť požiar bez nej. Bála sa. Nikdy taký oheň nevidela. Suchou dekou proti plameňom, ktoré boli väčšie ako ona. Pražilo na ňu slnko a ako keby pridávalo ohňu ďalšiu energiu. Zápasila s ohňom zo všetkých síl. Chrám nebol jej domovom, no bol stredom jej sveta a všetkého, čomu verila. Zaháňala sa, ale rýchlo jej dochádzali sily. Jej najlepšia snaha nebola dosť dobrá. Zanedlho bola popálená, unavená a sklamaná. Verila tomu, že mohla urobiť viac. Z horúčavy odpadla a museli ju od plameňov odniesť do bezpečia. Nezvíťazila nad plameňmi, plamene zvíťazili nad ňou. Kňažke, ktorá nosila vodu do chrámu, nemohol nikto podať pohár tejto úžasnej tekutiny.

Oheň sa šíril a spaľoval všetko, čo mu prišlo do cesty. Neboli ušetrené zástavy, koberce či drahocenné predmety, ktorých cena sa dala len ťažko určiť. Po niekoľkých hodinách však nad ním ľudia začali vyhrávať. Stovky z nich vytvorili živú reťaz až k rieke. Naberala sa voda a podávala sa z rúk do rúk. Smerom k chrámu putovali plné vedrá s vodou a na opačnú stranu sa posielali vyprázdnené, ktoré sa následne plnili. Niektorí sa čudovali tomu, že niekoho napadlo chrám vypáliť. Pre iných bola záhada, že sa ľudia rôznych kást dohodli a spoločnými silami zachránili to, čo sa zachrániť dalo. Za záchranu náboženstva boli dokonca všetci z najnižšej kasty povýšení medzi slobodných. Niečo takéto sa pri tom stávalo málokedy. Larynia bola na dnes oslobodená od rafinovaného nalievania vody po chráme, no zajtra ju to už neminie. Rozlievanie vody do nádob nebolo ťažké, no bolo to množstvo behania. Po ceste s ťažkými vedrami rada oddychovala a dostať presne určené množstvo vody do každej nádoby malo od oddychu ďaleko. Schody nahor i nadol, studené komnaty i horúčava. Trápenie o to väčšie, že sa nemohla ani napiť. Voda patrila chrámu a práca mala prispieť k pokore. Rozmýšľala nad svojimi povinnosťami a pozrela sa na Lussiu. Usmiala sa. Bola rada, že to nepadlo na ňu.

„Ak chceš vedieť môj názor, použila by som vodu z jazera. Ani chvíľu by som neváhala, keby horelo niečo, na čom mi záleží,“ tvrdí Lussia a pevne si stojí za svojim.

„Tá voda sa nemôže použiť. Je posvätná.“

„Chceš mi povedať, že posvätná voda si s ohňom neporadí? Je to iba voda. Rovnaká, ako v rieke, len sa nehýbe. Hlúpe jazero, nepoužiteľné. Aj keď vlastne jazero použiteľné je, len tá viera je nepoužiteľná.“

„Ako môžeš niečo také povedať? v tomto jazere sa vyplavili Vodné knihy. Kedysi to bola časť veľkého oceánu.“

„To je hlúposť. Úplný nezmysel a aj tak to stále opakuješ. Ale urobím ti radosť a budem sa tváriť, že je to pravda. Povedzme, že sa vyplavia nejaké knižky. Čo teraz? Nič? To je ako oslavovať do konca života to, že sa ti podarilo narodiť.“

„Nemôžeš takto rozprávať. Voda je posvätná a veľmi cenná, mala by si v ňu veriť.“

„Znovu začínaš? V tých tvojich knihách je popísané, ako máš veriť vo vodu a všetkých, čo si na takých nezmysloch postavili moc. Voda je dobrá na pitie. Možno sa v nej umývať, schladiť alebo ju použiť pri práci. Tá v jazere je nanič, ak sa k nej nemôže nikto ani priblížiť. Je mi jedno, ako je pre teba dôležitá, ak sa nedá na nič použiť.“ Lussia trvala na svojom a nemala žiadnu potrebu odkloniť sa od svojho názoru, ktorý bol pre ňu správny. Chýbal jej niekto, kto by ju podporil. So všetkým prišla sama a opakujúce sa tresty ju v tom len utvrdzovali.

„Voda v jazere má svoj význam. Je dôležitá.“

„Viem, ako ti na tom záleží. Celé to učenie a chrám. Tvoje centrum života. Musíš mi ale prepáčiť, ak chcem niečo iné. Nie je to pre mňa a nikdy ani nebude,“ umiernene spomenula Lussia.

Deň za dňom sa menil len málo. Jeden skončil, druhý začal a svet, ako ho Larynia poznala, bol stále rovnaký. Lúče slnka prenikli do dediny a zobudili spáčov. Naberanie vody z rieky na ramená a cesta do chrámu po páliacom piesku, tentokrát bez nehody. Včerajší incident stále vyvolával úsmev pri pohľade na tie dve. Chrám, stále poznačený následkami plameňov, bol postupne opravovaný. Pri pozornom pohľade skromnejší. Rozličné ozdoby a cennosti z vnútorného vybavenia chýbali. Pravdepodobne niekto chrám olúpil a neskôr vypálil. Ľudia pracujúci pre chrám väčšinou o ostatných veľa nevedeli. Podozrenia boli na rôzne strany a predovšetkým na neveriacich z ďalekého severu. Larynia s napätím a strachom započula nejaké informácie o nich, no jej sestra ich vyhľadávala. Len čo sa niekde spomenuli ľudia, ktorí nemali rovnakú vieru, chcela o nich vedieť čo najviac. Nie každý dodržoval zákony Vodných kníh a všetky ich učenia. Boli ľudia, ktorí písané pravidlá na každý deň absolútne ignorovali, alebo o nich ani nevedeli. Hovorilo sa o nich, že sú to démoni, majú rohy a upaľujú ľudí. Nikto si neželal niekoho takého niekedy stretnúť. Pravdy, polopravdy i úplné výmysly sa rozprúdili po celom chráme. Každý mal pravdu a každý to vedel najlepšie, pretože všetci všade boli. Aspoň tak to malo vyzerať. Kvôli rastúcemu hluku bolo dorozumievanie čoraz ťažšie. Marinus, uznávaná hlava celého náboženského učenia, prehovoril. Okamžite sa na neho upriamila pozornosť. Vzbudzoval prirodzený rešpekt. Bol to vysoký, už starší človek, s mimoriadne lišiackym výrazom. Vravelo sa o ňom veľa vecí, dobrých i zlých. Ťažko povedať, čoho bolo viac. Pre takmer všetkých bol múdry, no Lussii sa hnusil po všetkých smeroch.

„Náš chrám vyhorel. Ani niečo tak silné sa nemôže ubrániť hrozbe barbarov zo severu. Predpokladal som ich útok, ale nekonal som správne. Nevedel som, kedy presne sa pokúsia urobiť taký ohavný čin. Až teraz dorazili zbrane, ktorými sme mohli chrám a všetko v ňom ochrániť. Máme prácu na jeho obnove. Musíme ho vrátiť do stavu, v ktorom môže slúžiť našej viere. Teraz vyzývam všetkých z vás. Máme možnosť vrátiť úder. Spravodlivá odplata je presne to, čo si tí divosi zaslúžia. Meče, luky, brnenia, to všetko môžeme použiť na to, aby sme znovu mali sladký mier. Vedzte, že sa strach o chrám a naše domovy stratí až vtedy, keď ich porazíme! Je to spravodlivé a správne, milosrdní sme boli už dosť a výsledok vidíte. Ohňom na nás zaútočili a ohňom im to vrátime! Kto z vás má silu a odvahu?“

Priestranstvom sa rozoznieval jasot a bojové nadšenie. Niektorí ale mlčali, nesúhlasili s niektorými jeho krokmi a toto bol pre niekoho krok veľmi nesprávnym smerom. Marinus mal silnú pozíciu, no nie každému jeho vláda vyhovovala. Nepreberné množstvo výhod pre tých, ktorí mu boli a ostávali verní a tvrdé tresty pre tých niekoľko prostých ľudí, ktorým spôsobil a stále spôsoboval práve Marinus množstvo problémov. Pripravovala sa armáda, rozdeľovali sa zbrane a skúšalo sa ostrie mečov. Inteligentná Lussia to veľmi rýchlo prekukla. Zháňa zbrane akurát vtedy, keď začne horieť? Náhoda? Má niečo za ľubom. Musel o tom vedieť. Niečo plánuje a mala by som zistiť čo. Ak chce poslať vojakov na sever, tak by to mala byť trestná výprava. Nie ale proti podpaľačom. Proti niekomu inému. Ktokoľvek chrám zapálil, môže byť stále tu. Marinovi sa to veľmi hodí, možno to urobil sám. Alebo si na to niekoho najal. Čo by som s tým mohla urobiť? Musím si premyslieť. Sestre to povedať nemôžem, neverila by mi. Alebo by ma udala. Už len to mi chýba ku šťastiu, ďalší trest!

Súrne hľadala spojenca. Niekoho, kto by jej rozumel a dokázal odpovedať na otázky. Veľa z tých, ktorí jej rozumeli, sa pripravovali na boj. Skúšali ostrie mečov a vyberali si šípy. Nezdala sa jej rýchlosť, s akou dorazili zbrane. Ani to, že je z čoho vyberať. Prečo je tu toľko zbraní? Musel to plánovať. Oveľa viac mečov ako vojakov a veľmi veľa ďalších zbraní. Čo to má znamenať? Určite niečo nepríjemné. Možno má v pláne povolať ľudí z ďalších oblastí. Alebo dať zbrane aj tým, ktorí s nimi nevedia narábať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

O knihe VP: Príbeh Larynie

O knihe VP: Rovní a ešte rovnejší

O knihe VP: Vyšší záujem

O knihe VP: Trochu iný svet

O knihe VP: Hadí meč

Vodná planéta I

Vodná planéta II

Vodná planéta III

Vodná planéta IV

Poďakovanie

Mapa

AKT I: Ako to všetko začalo

1. Kapitola - Rabovanie chrámu

2. Kapitola - Výnimka v svete plnom pravidiel

3. Kapitola - Uväznené

4. Kapitola – Arkánka a jej pohľad na svet

AKT II: Splietanie osudov

AKT III: Citlivé miesto

AKT IV: Láska a nenávisť

AKT V: Zasvätenie

AKT VI: Patent na rozum

AKT VII: Prenasledovanie

AKT VIII: Nečakaná ponuka

AKT IX: Druhá strana mince

AKT X: Čarodejnica

AKT XI: Cez portál

AKT XII: Osídlenie

AKT XIII: Nový domov

AKT XIV: Invázia

AKT XV: Rozuzlenie

AKT XVI: Zem arkánov

AKT XVII: Pokoj v duši

AKT XVIII: Nová taktika

AKT XIX: Iní, ale stále ľudia

AKT XX: Hra s vodou a ohňom

Epilóg