(ukázka)

Copyright © 2014 by NORA ROBERTS

Translation © Zdík Dušek, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu FESTIVE IN DEATH

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-004-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-005-2 (mobi)

Hřích má mnoho podob, ale lež je násada, která se hodí ke všem.

– Oliver Wendell Holmes

Hrej si a směj se na Vánoce,

neb jsou jenom jednou v roce.

– Thomas Tusser

1

Chlapi, pomyslela si Sima. Nedá se bez nich žít, nemůžete je umlátit metrovým železem.

Ale holka se může pomstít a ona se k tomu právě chystala.

Nikdo si nezasloužil pořádnou pomstu – nebo zmlácení železem – víc než Trey Ziegler. Ten parchant ji vyhodil z bytu, o který se dělili, ačkoliv na něj měla stejná práva jako on.

Během sedmi a půl týdne neoficiálního soužití hradila polovinu nájmu i polovinu nákladů včetně jídla a pití. Navíc se starala o veškerý úklid (lenoch jeden) a o nákupy. A během těch necelých dvou měsíců mu věnovala nejlepší léta svého života.

Plus sex.

Po zralé úvaze, zevrubných rozborech s blízkými přáteli a důvěrníky, dvou desetiminutových meditacích a šesti tequilách si připravila hlavní obrysy toho, jak, kde a kdy si vychutná svou pomstu.

K jak patřilo metrové železo, rozsáhlá sbírka kašmírových ponožek a svědivý pudr. Kde se týkalo toho jednopokojového bytu nad Tetovacím salónem Malého Mikea ve West Village.

A kdy bylo sakra přímo teď.

Určitě nevyměnil zámky – držgrešle –, jelikož netušil, že hned poté, co se k sobě nastěhovali, dala kopii své karty jedné z kamarádek a důvěrnic, která zároveň byla i její šéfkou.

A jestli náhodou zámky vyměnil, její kamarádka tvrdila, že zná lidi, kteří mají ty správné známosti, jednomu z nich zavolá a všechno půjde jako po drátkách.

Sima si nebyla jistá, jestli chce znát lidi s takovými známostmi, ani jak si zjednají přístup do bytu. Ale věděla, že chce dovnitř.

A tak, s kamarádkou po boku kvůli morální podpoře, vytáhla elektronický klíč, aby otevřela hlavní vchod do domu nad tetovacím salónem.

Její tequilou živený úsměv se ještě rozšířil, když se zámek s cvaknutím otevřel.

„Já to věděla! Bylo mu líto peněz na deaktivaci mého klíče.“

„Ještě nevíme, jak to bude s bytem.“ Kamarádka se na ni dlouze, upřeně zadívala. „Víš na tuty, že tam chceš?“

„Jasně. Šéfová ho poslala na víkendový seminář, chystal se už týdny. Ten si v žádném případě nenechá ujít. Hotel zadara, jídlo zadara a příležitost k machrování.“

Sima zamířila k úzké kabince výtahu a začala si stahovat rukavice.

„Půjdeme nahoru pěšky. A nech si ty rukavice. Nezapomeň, žádné otisky.“

„No jasně, jasně. Je to moje první vloupání.“ Sima s nervózním zahihňáním vykročila do schodů.

„Není to vloupání. Máš klíč a platila jsi nájem.“

„Půlku.“

„To tvrdil on. Kontrolovala jsi někdy, kolik ten nájem dělá?“

„No, to ne, ale…“

„Simo, nesmíš dovolovat, aby s tebou každý tak zametal. To, co jsi platila za tuhle krabičku od sardinek, bylo nejspíš celý nájemný.“

„Já vím. Já vím.“

„Budeš se cítit mnohem líp, až mu nastřihneš špičky ponožek. Nezapomeň, jak jsme se domluvily – jednu ponožku z každého páru, jenom malé nastřihnutí, aby se začaly párat. Ty budeš stříhat a já mu zatím přidám pudr do hydratačního krému. Pak vyměníme golfovou hůl za tuhle hračku a zmizíme. Ničeho jinýho se ani nedotkneme. Dovnitř a ven.“

„Nebude vědět, co se děje. Na golf nepůjde dřív, než si sežene další spolubydlící, takže to nebude moct přišít mně. A ty ponožky ho budou dohánět k šílenství.“

„Bude si myslet, že se to stalo v čistírně. Dobře mu tak. Chlap, co si dává ponožky do čistírny, si to zaslouží.“

„Jo. A ten svědivý pudr? Poběží k doktorovi, protože si bude myslet, že má nějakou novou alergii. Parchant.“

„Parchant,“ souhlasila její přítelkyně upřímně, když konečně vyšly do čtvrtého patra. „Okamžik pravdy, Simo.“

Sima se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Výstup do schodů v zimním kabátě, šále, kozačkách a čepici – prosinec 2060 byl mrazivý jako její srdce – jí rozproudil krev.

Znovu vytáhla elektronický klíč, stiskla rty a přiložila ho ke čtečce.

Zámek klapl.

Sima vítězoslavně zavýskla a její kamarádka ji okamžitě napomenula.

„Chceš, aby přišli slídit sousedi?“

„Ne, ale…“ Než Sima stačila domluvit, kamarádka ji zatáhla dovnitř a tiše, ale rázně za ní zavřela dveře.

„Rozsviť, Sim.“

„Hned.“ Sima cvakla vypínačem a zasykla: „Podívej se na ten binec! Ještě nejsem pryč ani týden a už tady má takový nepořádek! Koukej!“ Přešla ke kuchyňské lince a ukázala. „Špinavé nádobí, krabice od jídla. Fuj, vsadím se, že v nich jsou brouci.“

„Co ti na tom záleží? Už tady nebydlíš, takže po něm nemusíš uklízet, ani se starat o brouky.“

„Ale stejně. A podívej na ten obývák. Všude samý hadry, rozházený boty… Hele!“ Přešla k rudé lodičce na vysokém podpatku a zvedla krajkovou podprsenku se žlutými tečkami.

„Nikdy jsem si nevšimla, že by byl transvestita.“

„Protože není!“

„Já vím, Sim. Jak jsme ti všichni říkali, vyhodil tě, protože si nabrnknul novou sukni. A páni, vyhodil tě před týdnem, takže musíš předpokládat… Nebreč,“ napomenula Simu, které se zalily oči slzami. „Vrať mu to! Jdeme na věc.“

Vzala jí podprsenku z ruky, odhodila ji a chytila Simu za paži. „Začni s ponožkami.“

„Ale já ho tak trochu milovala.“

„Tak trochu je tak trochu. Choval se k tobě jako k onuci, tak mu to vrátíš a můžeš pokračovat v životě. Věř mi.“

Sima se uslzenýma očima, lehce rozostřenýma tequilami, zahleděla na podprsenku. „Mám sto chutí něco rozbít.“

„Nic takového. Nebuď hloupá – zasáhneš ho tam, kde ho to bude bolet. Jaké jsou jeho slabiny? Marnivost a lakota. Pak si dáme pár dalších panáků.“

„Spoustu panáků.“

„Velkou spoustu.“

Sima napřímila ramena a přikývla. Vzala kamarádku za ruku – kvůli morální podpoře – a vykročila k ložnici, kterou sedm a půl týdne sdílela se svým lakomým, nevěrným a bezohledným přítelem.

„Ani si sem nedal žádnou vánoční výzdobu. Má ledové srdce.“

Nemohla to vyjádřit přesněji.

Trey Ziegler seděl opřený na posteli s dlouhými kaštanově hnědými vlasy se zlatými proužky, na které byl tak pyšný, slepenými krví. Jeho oči – nedávno obarvené na smaragdovou modř – zíraly do prázdna před sebe.

K vypracovanému hrudníku měl kuchyňským nožem zabodnutým do srdce připíchnutý vzkaz, na kterém stálo:

Santa říká, že jsi zlobil!!!

Ho. Ho. Ho!

Sima zaječela, ale kamarádka jí zacpala pusu rukou a odtáhla ji.

„Treyi! Treyi!“

„Přestaň, Simo. Buď chvíli zticha. Kristepane, to je nadělení.“

„Je mrtvý. Je tam krev. Je mrtvý.“

„To jsem pochopila. Zatracená práce.“

„Co budeme dělat? Panebože! Co budeme dělat?“

Utéct by bylo skvělé, jenže… i takové mizerné budovy nejspíš mají nějaké zabezpečení. Nebo je někdo mohl vidět, jak vcházejí dovnitř. Nebo je slyšel, jak nad tequilami plánují pomstu. Nebo něco jiného.

„Musíš se uklidnit – a ničeho se nedotýkej. Vůbec ničeho. Někomu zavolám.“

„Aby nás zbavil těla?“ Sima si přejela prsty po hrdle, jako kdyby se dusila. „Panebože!“

„Vzpamatuj se, Simo. Zavolám poldovi.“

Dvě hodiny ráno, sakra, uprostřed mrazivého prosince, a ona se musela vyhrabat z vyhřáté postele od sexy manžela a postarat se o mrtvolu. Možná. Pokud nešlo o opilecký žertík osoby, která ji i za těch nejlepších dnů doháněla k šílenství.

V takových chvílích policajtské řemeslo stálo za houby.

Ale poručík Eva Dallasová byla policistka, a tak zastavila před omšelou krabicovitou budovou ve West Village, vzala si terénní soupravu – jestli tam je opravdu mrtvola, aspoň se pro ni nebude muset vracet – a produsala přes zledovatělý chodník.

Otevřela by si univerzálním klíčem, ale dveře cvakly a zabzučely, jen co se k nim natáhla.

Výtah v malé, páchnoucí hale v ní nevzbuzoval důvěru, ale nastoupila do něj. Ať to má co nejdřív za sebou.

Vrazila prokřehlé ruce – na rukavice si nevzpomněla – do kapes dlouhého koženého kabátu a zamračeně se zlatavě hnědýma očima dívala na promáčknutý panel, na kterém se postupně vystřídaly číslice od jedničky přes dvojku a trojku až ke čtyřce.

Jakmile se otevřely dveře, vykročila ven – vysoká, štíhlá a nepříliš dobře naložená žena s krátkými vlasy téměř stejné barvy jako oči.

Než stačila zabušit pěstí na dveře, samy se otevřely a za nimi stála žena, která jí stříhala vlasy – často aniž by Eva o její služby stála – a která ji viděla nahou – o což Eva nestála nikdy.

„Jestli to je fór, seberu tě za falešné oznámení.“

„Přísahám bohu.“ Trina zvedla ruku – s nehty ozdobenými spirálami vánoční červeně a zeleně – jako v přísaze a druhou zatáhla Evu dovnitř. „Jmenuje se Trey Ziegler, je v ložnici a je opravdu mrtvý.“

„Kdo je to?“ zeptala se Eva a trhla hlavou k dívce s hustými červenými loknami splývajícími zpod černé čapky. Dívka držela nějakou červenomodrou plastovou golfovou hůl a popotahovala.

„Sima. Jeho bejvalka. Bydlela tady.“

„Vy tu bydlíte?“ obrátila se Eva na Simu.

„Ano. Ne. Dřív ano, ale on… pak mě… On je… on je… on je…“

Sima se rozvzlykala a Eva se obrátila zpátky k Trině. „Zůstaň tady a ničeho se nedotýkej. Dej pozor, ať se ničeho nedotkne ani ona.“

Udělala pět krátkých kroků ke dveřím do ložnice a nahlédla dovnitř.

Hm, opravdu tam byla mrtvola.

Položila terénní soupravu a vytáhla videofon. Nahlásila nález těla a zařídila, aby o něm informovali její kolegyni.

„Vy.“ Ukázala na Simu. „Sedněte si támhle. Ničeho se nedotýkejte.“ Sama poodešla s Trinou ke kuchyňské lince. „Když tady nebydlí, jak jste se dostaly dovnitř?“

„Pořád má klíč. Nebo respektive kopii, kterou udělala pro mě, když se sem s ním nastěhovala. Vykopl ji teprve před týdnem.“

„Proč jste sem přišly? Obě jste nadrané. Vidím to, slyším i cítím.“

„Jenom trochu,“ opravila ji Trina s náznakem úsměvu. Pod Eviným přísným pohledem přešlápla z nohy na nohu a pohodila vyčesanými vlasy ve stejných odstínech a se stejným vzorem jako nehty.

„No dobře, hele, přiznám se ti, ano? Trey jí dal kopačky. Přišla domů z práce a měla sbalené věci. Řekl jí, že s ní končí a ať vypadne.“

„Pohádali se.“

„Ne, sakra. Sima je měkkejš – nemůže si pomoct –, takže šla, i když platila nájem, on tvrdil, že půlku, ale vím, za co tak tahle špeluňka stojí, a bylo to o hodně víc než půlka. A navíc už zaplatila i za prosinec, takže má tenhle měsíc jistý práva, ne?“

„Pokračuj,“ pobídla ji Eva.

„No, prostě se rozbrečela, vzala si věci a odešla. Týden se trápila a neřekla o tom mně ani nikomu jinýmu, protože se prý styděla, ale nakonec to vyklopila. Nechala jsem ji bydlet u sebe, dokud se nedá trochu dohromady.“

„A dál?“

„Co dál?“

„Mohly bychom se propracovat k dnešnímu večeru a tomu mrtvému chlapovi.“

„Jasně. No, dnes večer jsme šli – jako parta z práce – do baru a dávali jsme si tequily. A dostali jsme nápad, jak se mu pomstít. Zrovna měl být na pár dní v Atlantic City, takže jsme koupily tu falešnou golfovou hůl a svědivý pudr. Chtěly jsme mu nastřihnout ponožky, aby se mu rozpáraly na palcích, dát mu pudr do hydratačního krému, vyměnit jednu golfovou hůl za tu hračku a zdejchnout se. To je všechno. Přišly jsme sem a on tu takhle seděl. Odtáhla jsem Simu z ložnice a zavolala jsem ti.“

„Svědivý pudr?“

„Je to nářez,“ přikývla Trina vážně. „Chtěl by si rozškrábat obličej až na kosti. Zasloužil si to. Podívej se na ni.“

Sima seděla se svěšenou hlavou a po tvářích se jí koulely slzy.

„Kristepane. Znala jsi ho?“

„Jo, trochu. Masážní terapeut, osobní trenér. Pracoval ve fitku Extra těla kousek od mýho salónu. Většina tamějších zaměstnanců ke mně chodí. Sima u mě pracuje. Tak se poznali.“

„Zadováděla sis s ním někdy?“

„Ne, sakra.“ V Trininých očích – odstínu vánoční zeleně se zlatým třpytem – se zračilo znechucení a uražená hrdost. „Byl to blbec a lhář. Mám na lepší. Sim si myslela, že ona ne. Má potíže se sebevědomím, chápeš?“

„Čí jsou ty červené střevíčky a podprsenka?“

„Nemám zdání. Sim nepatří.“

„Zůstaň tu.“

„Hele, Dallasová, buď na ni hodná. Je to skvělá holka a k tomuhle jsem ji přemluvila já. Napadlo mě, že když mu jednu ubalí, bude se cítit…, chápeš, silnější. Kdybych ji nepřesvědčila, našel by ho někdo jiný a ona by ho teď neměla před očima.“

„Mohly jste ho zabít vy dvě a zavolat mi, abych to ututlala.“

Trina vyprskla smíchem, ale pod Eviným kamenným pohledem okamžitě vystřízlivěla. „Sakra. Fakt? No tak!“

„Zůstaň tady.“

Eva přešla k Simě, která pořád plakala a tiše škytala.

„Povězte mi, co se stalo.“

„Trey je mrtvý. Někdo ho zabil.“

„Před tím. Jak jste se sem s Trinou dostaly?“

„No, po práci jsme – já, Trina, Carlos, Vivi a Ace – šli ke Clooneymu.“

„Ke Clooneymu?“

„To je bar. Občas tam chodíme. Mají výborné cibulové kroužky, takže jsme si je dali se sýrovými tyčinkami a margaritami. Pak jsme přešli na panáky, protože jsem se cítila pod psa kvůli tomu, jak se se mnou Trey rozešel. A Ace řekl – myslím, že to byl on, nebo možná Vivi, že bych měla dostat zpátky to, co mi patří, a někdo navrhl, abych se tam vrátila a vyházela mu věci z okna, ale Trina to zamítla. To by prý bylo moc okaté a já bych se dostala do maléru. Měla bych prý udělat něco nenápadnějšího. A tak jsme šly, koupily jsme tu falešnou golfovou hůl a pudr, dorazily jsme sem a… a… Treyi!“

„Dobře.“ Eva zvedla ruku, aby zarazila její začínající hysterický záchvat, a rychle se Simy vyptala na další podrobnosti.

Všechny souhlasily s Trininou výpovědí.

„Zbil vás někdy, Simo?“

„Cože? Kdo? Trey?“ Její uslzené oči obtažené mihotavou modří a stříbrem se zvětšily do podoby talířů. „Ne! To by nikdy neudělal.“

„Fyzicky ne,“ ozvala se Trina z opačné strany místnosti a vysloužila si další Evin přísný pohled. „Je to pravda. Nemlátil ji, ale podkopával její sebevědomí. A to si vychutnával. Nechoval se k tobě hezky, Sim.“

„Někdy ano. Dřív.“

„Podváděl vás?“ zeptala se jí Eva.

„Myslela jsem si, že ne, ale…“ Ukázala na střevíček a podprsenku. „Tyhle nejsou moje.“

„Měl s někým problémy? Kvůli ženám, práci, nelegálním látkám, hazardním hrám?“

„Ne… Myslím, že ne. V poslední době byl odtažitější a trávil hodně času v práci nebo u počítače, kde připravoval cvičební plány pro zákazníky a tak. Ptala jsem se ho, jestli se něco děje v práci, protože tam byl skoro pořád, ale prý ne. A že si mám hledět svého.“

„Něco měl za lubem.“ Když tahle poznámka vysloužila Trině další Evin pohled, jen rozhodila ruce. „Slyším vás a je pitomost předstírat, že ne. Něco chystal.“

„Jako třeba co?“

„Nevím co, jenom že to něco bylo. Hodně mých lidí – zaměstnanců i zákazníků – chodí do jejich fitka a někteří měli Treye jako osobního trenéra nebo maséra. Zaslechla jsem, že se v posledních dvou měsících choval divně – víc než jindy. Dal si na skříňku ve fitku druhý zámek a trávil tam fůru hodin po pracovní době, i když tam neměl klienta. Několik společných zákazníků mi řeklo, že prý mluvil o otevření vlastního podniku, něčeho na způsob lázní pro společenskou smetánku, možná na St. Bartu, Nevisu nebo bůhvíkde.“

„O tom jsi mi nic neřekla!“

Trina se podívala na Simu a pokrčila rameny. „Chystala jsem se k tomu, ale pak ti dal kopačky. Nepovažovala jsem to za nutný, protože šlo jenom o drby. A napadlo mě, že když sem dneska večer zajdeme, třeba tu objevíme nějaký potvrzení.“

„Měl cennosti?“ zeptala se Eva Simy. „Něco, co by stálo za krádež?“

„No…“

„Támhle vidím minipočítač, docela moderní, i zábavní obrazovku, poměrně velkou, ale dala by se odnést. Co šperky, umění, hotovost?“

„Měl hodně dobrý náramkový počítač k práci – sportovní model – a moc pěkný k obleku. A, ehm, sbírku náušnic a dva prsteny. Jeden ze žlutého, jeden z bílého zlata. Nikdy je nenosil při práci, protože mu překážely. Měl golfové hole a další příslušenství. Nevím o tom, že by si tu nechával peníze. Žádné umění tady nebylo, až na pár fotek, které pořídil a nechal zarámovat.“

Kývla k fotografiím, které zachycovaly Treye Zieglera ve sportovním trikotu, jak pózuje a staví na odiv bicepsy a ramenní svaly. Mezi fotografiemi visela police s několika trofejemi a nad každou byl malý snímek Treye, jak ji drží v rukách.

„Moment.“ Eva se otočila ke dveřím, od kterých se ozvalo zaklepání, a vyšla ven – dveře přitom nechala otevřené –, aby dala pokyny dvěma strážníkům, kteří se hlásili na místě činu.

„Potřebuji nějaké informace,“ řekla, když se vrátila do bytu a zavřela za sebou. „Jméno jeho zaměstnavatele nebo přímého nadřízeného, seznam přátel a/nebo spolupracovníků. Měl spolubydlící nebo nějaký vážný vztah před vámi, Simo?“

„No, asi ano. Určitě.“

„Těsně před Sim dováděl s Allou Coburnovou,“ ozvala se Trina. „Společná zákaznice. Patří jí obchod se zdravou stravou Přírodní cesta kousek od fitka. A pro vaši informaci, rozchod ji dost sebral. Tvářila se, že je v pohodě, ale nebyla. Poznám, co se děje s lidmi, které mám v křesle. Navíc obšťastňoval plno svých klientek.“

„S tím přestal, když jsme se dali dohromady,“ řekla Sim a zamrkala nad Trininým výrazem podrážděného soucitu. „On nepřestal? Ale… ale říkal…“

„Probereme to. Každopádně jeho nadřízenou je Lill Byersová a ta s tebou bude mluvit na rovinu. Se spolupracovníky uspěješ víc. Mimo práci se s nikým dlouhodobě nestýkal.“

Eva vycítila, že je za tím víc, ale jenom přikývla a poznamenala si jména. „Strážník vás odveze domů.“

„Můžeme jít?“ zeptala se Sima.

„Zůstaňte v dosahu. Zatím bydlíte u Triny?“

„No, já…“

„Bude bydlet u mě, dokud se to celý nepřežene. Zůstaneš se mnou, Sim, neboj.“

To vyvolalo čerstvý příval slz, a tak Eva rychle otevřela dveře. „Jděte dolů se strážníkem Choem,“ řekla Simě. „Trina přijde hned za vámi.“

Jakmile Sima zmizela, Eva se otočila k Trině. „Tak to vyklop.“

„Dobře, chtěla jsem před ní mluvit opatrně. Byl to kretén. Je mi líto, že je mrtvý a tak, ale hlavně kvůli ní. Podívej, sotva se skulil z Ally, než se dal dohromady se Simy. Byl to podvodník a obelhával lidi kolem sebe. Plno věcí tady je jejích, ale ji ani nenapadlo říct: Hele, to je moje. Odváděla tady veškerou práci, chápeš? Uklízela po něm, doplňovala AutoChefa, starala se o praní. Skládala mu jeho zatracený ponožky.“

„No tak.“

„Přísahám! Najdeš tady plno elegantních pánských ohozů a kvalitních produktů na obličej, vlasy i tělo. Ten kretén byl fintil. Uznávám, že vypadal dobře, ale balamutil ženský a zase je vyhazoval, jakmile dostal to, co chtěl – a nejen sex.“

„Co dalšího?“

„Můžeš se vsadit, že si ten náramkový počítač nekoupil sám, stejně jako půlku těch elegantních hadrů. Sváděl starší bohatý ženský. Zákaznice, jak jsem říkala. Nebo se to aspoň povídá. Tu kudlu do srdce mu nejspíš vrazila jedna z nich, ale Sim to nebyla. Ta ho nezabila.“

„To vím.“

„Nemohla by… ach. Prima.“

„Víš, kdo patří do těch střevíců a tečkovaných krajek?“

„Ne, ale snad bych to mohla zjistit.“

„Nech to na mně. Běž do pelechu. A až do sebe příště naklopíš fůru panáků, běž rovnou domů.“

Trina rázně odpočítala jednotlivé argumenty na dokonale pěstěných nehtech. „Platila nájem. Měla klíč. Pořád tu má svoje věci. Měla právo sem přijít.“

„To chápu. Ale svědivý pudr by se dal považovat za napadení, ponožky za ničení majetku a ta golfová hůl za krádež. Je to vynalézavá odplata, uznávám, ale podle zákona trestná.“

Trina pokrčila rameny. „Každopádně díky, že se o to postaráš.“ Přimhouřila oči do výrazu, z jakého Evě tuhla krev v žilách. „Potřebovala bys trochu upravit účes a dát si hydratační pleťovou masku. Zima je na pleť pes.“

„Ještě mě chvíli provokuj, Trino, a nechám tě odvézt na ústředí, zavřít do vazby a přinutím tě zopakovat celou výpověď pěkně od začátku.“

„Jenom říkám, co vím. Vezmeme si tě do parády před tvým velkým mejdlem.“ Vykročila ke dveřím, ale ještě se zastavila. „Sim je trochu naivní a až moc důvěřivá. Někteří lidi takoví zůstanou, i když mají tělo samou modřinu.“

To je pravda, pomyslela si Eva.

Vrátila se do ložnice a zvedla terénní soupravu. Sama vyrostla z naivity i přehnané důvěřivosti už dávno, pomyslela si a vytáhla Hermetik, aby si zaizolovala ruce a boty.

Pro poldu byl lepší cynismus a podezřívavost a sama se považovala za náležitě vybavenou v obou směrech.

Pomalu se rozhlédla, aby záznamník na jejím límci mohl pořídit záběry celé scény včetně krvavého cákance na zdi a šmouh na podlaze. I tkání, které zůstaly na základně další trofeje.

V nohách postele naproti tělu ležel otevřený kufr s úhledně vyskládaným oblečením.

„Zdá se, že mrtvý balil na plánovanou cestu. Už byl skoro hotový. Podle svědků se chystal na pracovní seminář do Atlantic City. Dost oblečení na pár dnů,“ poznamenala. „Souhlasí to s názorem svědka, že mrtvý byl fintil. Pěkné značkové hadry,“ dodala po zběžném prozkoumání. „To taky odpovídá výpovědi svědků.“

Prohrábla se zavazadlem a vytáhla pytlík sušených lístků.

„Copak to tu máme? Vypadá to jako… čajové listy.“ Otevřela sáček, přičichla k němu – a ucítila čaj, na jaký si potrpěla psychiatrička oddělení doktorka Mirová. „Voní to jako čaj. Nevypadá to jako žádná nelegální látka, se kterou jsem se setkala. Pošlu to na analýzu, ale nejde o prioritu, protože mrtvolu stejně nezabásneme za přechovávání.“ Shýbla se k velké trofeji s postavou těžce nabušeného muže v přilnavých šortkách a s vyrýsovanými bicepsy. „Pár takových trofejí je v obýváku. Krev a šedá hmota na téhle – Osobní trenér roku 2059 – naznačuje, že s ní vrah udeřil oběť zleva do hlavy.“

Zvedla trofej a našpulila rty. „Jo, je docela těžká. Dvě pořádné rány by stačily.“

Znovu ji položila, vstala, vrátila se do obýváku a zvedla ostatní dvě trofeje.

Byla pod nimi čistá kolečka ve slabé vrstvě prachu.

„Vražedná zbraň nebyla tady u ostatních dvou.“ Eva přešla do ložnice a našla podobný kroužek na toaletním stolku.

„Stála přímo tady. Vrah a oběť byli v ložnici. Žádné zjevné známky vloupání, takže mrtvý patrně vraha znal. Žádné stopy zápasu, a přitom oběť vyhrávala ceny za osobního trenéra roku, takže se patrně nebránila. Žádná potyčka, ale možná se pohádali. Vrah popadl trofej a ohnal se s ní. Ale nenechal tělo tam, kde padlo, a to je zajímavé. Odtáhl ho k posteli – cestou nechal na podlaze pár šmouh –, zvedl ho nahoru a opřel ho do sedu. Chvíli to trvalo – a bylo třeba vzteku nebo naopak ledového chladu –, než si donesl nůž, napsal vzkaz a vrazil ostří mrtvole do hrudi.“

Vzala si z terénní výbavy identifikátor a brýle a přešla k tělu.

Oběť je identifikována jako Trey Arthur Ziegler, mužského pohlaví, smíšené rasy, věk třicet jedna. Bydlištěm v tomto bytě. Svobodný. Žádné manželství, žádní zákonní spolubydlící, žádné děti v záznamech.

Slyšela, jak se otvírají dveře a klapají boty její kolegyně.

„Tady vzadu,“ zavolala. „Zaizolujte se.“

Ve dveřích do ložnice se objevila detektiv Peabodyová v růžových kovbojských botách, velkém huňatém kabátu, několika kilometrech duhově barevné šály a zářivě modré čepici s klapkami na uši.

Evě připomínala Eskymáka na útěku k cirkusu.

„Dole jsem potkala Trinu,“ řekla Peabodyová a podívala se na tělo na posteli. „Páni, Santa neměl svůj den.“

„Jo, tenhle už nepojede domů na Vánoce.“

„Trina říkala, že je to bývalý přítel její kamarádky.“

„Kterého našly, když se sem vplížily, aby mu daly do krému na obličej svědivý pudr.“

„To zní jako prima zábava.“ Peabodyová si svlékla čepici, pod kterou se objevily tmavé vlasy, a uložila ji do kapsy. „Nemyslíte, že s tím má Trina něco společného.“

„Kéž bych si to myslela, protože pak bych ji mohla zavřít.“

„Fuj.“ Peabodyová si začala rozmotávat šálu.

„Ale podle šetření na místě činu,“ pokračovala Eva a sejmula si brýle, „patrně zemřel kolem půl sedmé. Prověříme Trinino a Simino alibi, ale budou v pořádku. Trina je navíc moc mazaná, aby někoho zabíjela takhle, a její kamarádka na to zase nemá kuráž.“

Eva si nasadila mikrobrýle. „Zjistěte, jestli tu jsou nějaké bezpečnostní kamery, a zavolejte patology a techniky. Strážníci ať začnou obcházet sousedy. Třeba někdo něco slyšel nebo viděl.“

„Páni, brzy tu bude fůra nakrknutých sousedů.“

„Ne až zjistí, že v domě došlo k vraždě. Lidi hrozně rádi poslouchají, že někdo zemřel a oni ne. Pusťte se do toho, a až budu hotová s tělem, začneme s prohlídkou bytu.“

Sklonila se k ráně v lebce. „Takže, Treyi,“ zahučela, „copak mi povíš?“

Table of Contents

1