Přeložila:

VERONIKA VOLHEJNOVÁ

Frank Herbert: Božský imperátor Duny

Vydání čtvrté, v Baronetu třetí

Copyright © 1981 by Frank Herbert

Published by arrangement with Ace Books

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1938. publikaci

Přeloženo z anglického originálu God Emperor of Dune

vydaného nakladatelstvím Ace Books, The Berkley Publishing Group,

a member of Penguin Putnam Inc., New York, v roce 1987

Český překlad © 2001, 2010, 2015 Veronika Volhejnová

Ilustrace na přebalu © 2010 Karel Řepka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0142-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0143-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Frank Herbert

Božský imperátor Duny

(ukázka)

Úryvek z projevu Hadi Benottové, kterým oznámila nálezy u Dár-es-Balátu na planetě Rakis:

Mám nejen to potěšení oznámit vám dnes nález tohoto úžasného archivu, který mimo jiné obsahuje monumentální sbírku rukopisů na riduliánském krystalovém papíře, ale mám také čest předložit vám důkazy o autentičnosti našich objevů a sdělit vám, proč se domníváme, že jsme objevili původní deníky Leta II., Božského imperátora.

Nejprve mi dovolte, abych vám připomněla historický poklad, který všichni známe pod jménem Ukradené deníky, ty svazky prokazatelně historického původu, které nám po celá staletí poskytovaly neocenitelnou pomoc při poznávání našich předků. Jak všichni víte, byly Ukradené deníky rozluštěny Kosmickou gildou, a právě Gildovní klíč byl použit k překladu těchto nově objevených svazků. Nikdo nepopírá starobylost Gildovního klíče a přitom jedině ten je schopen svazky přeložit.

Za druhé, tyto svazky byly vytištěny iksanským diktatelem skutečně starobylé výroby. Ukradené deníky nás nenechávají na pochybách, že tuto metodu skutečně používal Leto II., aby zaznamenal svá historická pozorování.

Za třetí, a domníváme se, že tato skutečnost je ve vztahu k deníkům jako takovým stejně příznačná, je tu samotné uložení písemností. Archiv, v němž odpočívaly tyto deníky, je nepochybně iksanský výrobek tak primitivní a přitom úžasné konstrukce, že nepochybně vrhne nové světlo na historickou epochu zvanou „Rozptyl“. Jak se dalo očekávat, bylo skladiště neviditelné. Bylo pohřbeno mnohem hlouběji, než jsme podle mýtů a Ústní historie očekávali, a vydávalo a pohlcovalo záření tak, aby simulovalo přirozený charakter svého okolí. Tyto mechanické mimikry nejsou samy o sobě překvapující. Co ovšem naše inženýry udivilo, je fakt, že toto všechno bylo provedeno jen těmi nejzákladnějšími a vpravdě primitivními mechanickými prostředky.

Vidím, že někteří z vás jsou tím stejně vzrušeni, jako jsme byli my. Jsme přesvědčeni, že se díváme na první Iksanskou kouli, na neprostor, z nějž se vyvinula všechna další podobná zařízení. Jsme přesvědčeni, že není-li skutečně první, musí být jedna z prvních, a že je založena na stejných principech jako ta první.

Dovolte mi uspokojit vaši zjevnou zvědavost a ujistit vás, že vás za chvíli pozveme na krátkou prohlídku archivu. Požádáme vás jen o to, abyste uvnitř skladu zachovávali ticho, protože naši inženýři a další odborníci stále pracují na odkrytí jeho záhad.

A tím se dostáváme ke čtvrtému bodu, který může být vrcholem našich objevů. S těžko popsatelnými pocity vám předkládám ještě jeden objev z této lokality – totiž skutečné hlasové záznamy, které podle označení nahrál Leto II. hlasem svého otce Paula Muad’Diba. Protože v benegesseritských archivech jsou uloženy autorizované záznamy hlasu Božského imperátora, poslali jsme Sesterstvu vzorky našich nahrávek, které byly všechny provedeny starodávným mikrobublinkovým systémem, s formální žádostí o provedení srovnávacího testu. Nepochybujeme o tom, že se pravost záznamů potvrdí.

Teď prosím věnujte pozornost přeloženým úryvkům, které jste dostali při vstupu. Dovolte mi, abych se při této příležitosti omluvila za jejich váhu. Slyšela jsem, jak o ní někteří z vás vtipkovali. Použili jsme obyčejný papír z praktického důvodu – totiž že je levný. Původní knihy jsou psány symboly tak malými, že je nutno, abychom je podstatně zvětšili, než se dají číst. Je třeba více než čtyřiceti obyčejných svazků takového typu, jaký máte v ruce, aby se do nich dal přetisknout obsah jediného z originálů na riduliánských krystalech.

Požádám teď o projektor – děkuji. Na obrazovku po vaší levici promítáme část originální stránky. Je z první strany prvního svazku. Náš překlad je na obrazovkách vpravo. Upozorňuji vás na vnitřní důkazy, na poetickou zbytečnost slov stejně jako na význam získaný při překladu. Styl naznačuje osobnost snadno rozpoznatelnou a důslednou. Jsme přesvědčeni, že tato slova mohl napsat jen člověk, který měl přímou zkušenost se zděděnou pamětí, člověk, který se snažil sdělit tento neobyčejný zážitek předchozích životů takovým způsobem, aby je mohli pochopit i ti, kdo tento dar nemají.

Podívejte se nyní na skutečný významový obsah. Všechny údaje souhlasí s tím, co nám historie říká o osobě, o níž jsme přesvědčeni, že jako jediná mohla vytvořit takový záznam.

Teď pro vás máme další překvapení. Dovolila jsem si pozvat známého básníka Rebetha Vreeba, aby k nám přišel na pódium a přečetl z této první strany krátký úryvek našeho překladu. Zjistili jsme, že dokonce i v překladu mají tato slova odlišný charakter, pokud se čtou nahlas. Chceme se s vámi podělit o skutečně neobyčejné kvality, které jsme objevili v těchto svazcích.

Dámy a pánové, vítám mezi námi Rebetha Vreeba.

Z úryvku čteného Rebethem Vreebem:

Ujišťuji vás, že jsem knihou osudu.

Otázky jsou moji nepřátelé. Protože mé otázky vybuchují! Odpovědi skáčou jako poplašené stádo, zatemňují oblohu mých vzpomínek, jimž nelze uniknout. Ani jedna odpověď, ani jediná nestačí.

Jaké úhly pohledu se otevřou, když vstoupím na ta strašlivá pole své minulosti! Jsem odštěpek křemene uzavřený v krabici. Krabice se otáčí a chvěje. Jsem vrhán ze strany na stranu v bouři záhad. A když se krabice otevře, vracím se do současnosti jako cizinec v primitivní zemi.

Pomalu (pomalu, říkám) se znovu učím své jméno.

Ale ne proto, abych poznal sám sebe!

Osoba, která se tak jmenuje, ten Leto, druhý toho jména, nachází ve své mysli jiné hlasy, jiná jména a jiná místa. Ano, slibuji vám (jak to bylo přislíbeno mně), že slyším jen na jediné jméno. Když řeknete „Leto“, odpovím. Umožňuje to má trpělivost, trpělivost a ještě jedna věc:

Já držím nitky!

Všechny mi patří. Stačí mi představit si nějaký námět – řekněme… muži, kteří zemřeli mečem – a mám je i se vší zaschlou krví, všechny obrazy do jediného, všechny steny, všechny škleby nedotčeny.

Radosti mateřství, pomyslím si, a znám všechna lože rodiček. Řady dětských úsměvů a sladké vrkání nových generací. První kroky batolat a první vítězství dětí se předestírají mým zrakům, mohu je sdílet. Obrazy se kupí jeden přes druhý, až nakonec nevidím skoro nic než stejnost a opakování.

„Nech to všechno nedotčeno,“ varuji sám sebe.

Kdo by mohl popřít cenu takových zkušeností, hodnotu znalostí, jimiž posuzuji každý nový okamžik?

Ale to je minulost.

Cožpak to nechápete?

Je to jen minulost!

Dnes ráno jsem se narodil v jurtě na pokraji koňské pastviny v zemi a na planetě, která už neexistuje. Zítra se narodím někde jinde, na jiném místě. Ještě jsem se nerozhodl kde. Ale dnes ráno – ach, to je život! Když se mé oči naučily zaostřit, podíval jsem se na sluneční paprsky a zdupanou trávu a viděl jsem silné lidi vykonávající sladce obyčejné činnosti svých životů. Kam… ach kam se všechna ta síla ztratila?

Ukradené deníky

Tři lidé běžící k severu stíny měsícem osvětleného Zapovězeného lesa byli od sebe vzdáleni skoro půl kilometru. Poslední z nich běžel necelých sto metrů před D-vlky. Už slyšel, jak zvířata funí a poštěkávají samou dychtivostí, jak to dělají, když mají kořist na dohled.

První měsíc stál skoro přímo nad hlavou, v lese bylo poměrně světlo, a ačkoli se to všechno odehrávalo ve vyšších zeměpisných šířkách Arrakis, po žhavém letním dni bylo ještě teplo. Noční proudění vzduchu z Poslední pouště Saríru neslo vůni pryskyřice a vlhké výdechy lesní prsti pod nohama. Občas zkřížil stopu běžců i větřík od Kynesova moře za Sarírem a přivál pachuť soli a ryb.

Bylo žertem osudu, že poslední běžec se jmenoval Ulot, což ve fremenském jazyce znamená „Milovaný tulák“. Ulot byl postavou malý a měl sklon k tloustnutí, což znamenalo, že při tréninku na toto dobrodružství musel kromě toho, co absolvovali ostatní, ještě zhubnout. Ale i když se na tento zoufalý úprk vydal štíhlejší, obličej měl pořád kulatý, velké hnědé oči byly v tom náznaku přílišného tuku zranitelné.

Ulotovi bylo jasné, že už daleko nedoběhne. Lapal po dechu, v krku mu hvízdalo. Občas klopýtl. Ale nezavolal na své společníky. Věděl, že by mu nemohli pomoci. Všichni složili stejnou přísahu, protože věděli, že nemají jinou obranu než staré ctnosti a fremenskou věrnost. Ty zůstaly skutečné, i když všechno ostatní fremenské patřilo dnes do muzea – všechny ty zpráchnivělé obřady naučené od muzejních fremenů.

Fremenská věrnost přiměla Ulota mlčet, ačkoli si plně uvědomoval, že je ztracen. Krásná ukázka starobylých ctností, a vlastně dost žalostná, když žádný z běžců nevěděl o hodnotách, které napodobovali, nic víc, než co se naučili z knih a Ústní historie.

D-vlci běželi těsně za Ulotem, obrovské šedé postavy, v kohoutku skoro tak vysoké jako člověk. Dychtivě skákali a kňučeli, hlavy měli zvednuté a oči upřené na svou kořist, v měsíčním světle dobře viditelnou.

Ulot zachytil levou nohou o kořen a skoro upadl. To mu dodalo novou sílu. Vyrazil prudce vpřed a získal na své pronásledovatele snad celou vlčí délku. Mával rukama. Hlučně dýchal otevřenými ústy.

D-vlci nezměnili tempo. Byly to velké stříbrné stíny, míhající se těžkými zelenými vůněmi lesa. Věděli, že vyhráli. Nebylo to pro ně nic nového.

Ulot znova klopýtl. Zachytil se za stromek a pokračoval v dýchavičném útěku, lapal po dechu, nohy se mu chvěly, jak se bouřily proti těm nárokům. Na další zrychlení už nezbývalo sil.

Jeden z D-vlků, velká samice, nadběhla Ulotovi zleva. Prudce zahnula a skočila mu do cesty. Velké tesáky se zaryly do Ulotova ramene a on zavrávoral, ale nepadl. K lesním vůním se přidal pronikavý pach krve. Menší samec se mu zakousl do pravého boku a Ulot konečně s výkřikem klesl. Smečka se na něj vrhla a jeho křik náhle a se strašlivou konečností umlkl.

D-vlci se nezastavili a nezačali se krmit. Pokračovali v pronásledování. Jejich čenichy pátraly v lesní půdě i v těkavých váncích ve vzduchu, hledaly teplé stopy dvou ještě běžících lidí.

Další běžec v řadě se jmenoval Kwuteg, což bylo na Arrakis staré a vážené jméno, jméno z časů Duny. Jeden z jeho předků býval v síči Tabr Mistrem destilátorů, ale to už byla víc než tři tisíce let stará minulost, v kterou mnozí přestali věřit. Kwuteg běžel dlouhými kroky vysokého, štíhlého těla, které se pro podobnou námahu zdálo dokonale přizpůsobené. Dlouhé černé vlasy mu vlály a odhalovaly orlí rysy. Stejně jako jeho společníci měl na sobě černý běžecký oblek z hustě pletené bavlny. Ten odhaloval práci jeho hýždí a šlachovitých stehen, hluboký a pravidelný rytmus dechu. Jen jeho tempo, které bylo na Kwutega viditelně pomalé, prozrazovalo, že si poranil pravé koleno při zlézání té umělé propasti, která chránila Citadelu, pevnost Božského imperátora v Saríru.

Kwuteg slyšel Ulotovy výkřiky, vzápětí náhlé a hrozivé ticho a pak nové poštěkávání pronásledujících

D-vlků. Snažil se zahnat obrázek dalšího přítele, kterého zabili Letovi obludní strážci, ale představivost byla silnější. Kwuteg v duchu proklel tyrana, ale neplýtval dechem na to, aby kletbu vyslovil. Ještě zbývala šance, že se mu podaří dosáhnout útočiště řeky Idaho. Kwuteg věděl, co si o něm myslí jeho přátelé – dokonce i Siona. Vždycky byl znám jako konzervativec. Už jako dítě si šetřil energii až na chvíli, kdy ji mohl nejlépe uplatnit, hromadil si rezervy jako lakomec.

Bez ohledu na zraněné koleno zvýšil rychlost. Věděl, že řeka je blízko. Jeho zranění už překonalo fázi utrpení, byl to teď stálý plamen, který naplňoval palčivostí celou nohu a bok. Kwuteg věděl, kolik vydrží. Věděl také, že Siona bude skoro u vody. Ona byla nejrychlejší běžkyní z nich ze všech, ona nesla zapečetěný balíček a v něm věci, které ukradli z pevnosti v Saríru. Kwuteg se při běhu soustředil na ten balíček.

Zachraň to, Siono! Znič ho tím!

Kwutegovi proniklo do vědomí dychtivé kňučení D-vlků. Byli příliš blízko. V té chvíli pochopil, že neunikne.

Ale Siona musí uniknout!

Riskoval pohled zpátky a uviděl, že jeden z vlků se k němu blíží ze strany a chce mu odříznout cestu. Uvědomil si, jaký mají plán útoku. Když vlk blížící se ze strany skočil, Kwuteg skočil také. Mezi ním a smečkou byl teď strom. Nejbližšímu vlkovi se vyhnul, popadl ho oběma rukama za zadní nohu, a aniž by se zastavil, rozehnal se chyceným vlkem jako cepem, až ostatní uskočili. Když zjistil, že ten tvor není tak těžký, jak čekal, jeho tělo se skoro zaradovalo nad tou změnou pohybu. Mával svým živým kyjem po útočnících v dervišském tanci a srazil dva z nich s rozbitými lebkami k zemi. Ale nemohl se bránit na všechny strany. Štíhlý samec se mu vrhl na záda a povalil ho na strom. Kwuteg pustil svůj kyj.

„Běž!“ vykřikl.

Smečka se na něj vrhla. Kwuteg chytil do zubů hrdlo štíhlého samce a hryzl s poslední špetkou zoufalé síly, která mu ještě zbyla. Do obličeje mu vystříkla vlčí krev, oslepila ho. Kwuteg se odkutálel, aniž věděl kam, a popadl dalšího vlka. Část smečky se změnila ve štěkající, zmateně skákající dav, někteří se obraceli proti vlastním zraněným. Ale většina se dál soustřeďovala na kořist. Zuby rvaly Kwutegovi hrdlo z obou stran.

Siona také uslyšela Ulotovy výkřiky a pak nezaměnitelné ticho následované poštěkáváním smečky, jež se pustila do dalšího pronásledování. Naplnil ji takový hněv, až měla pocit, že vybuchne. Ulota k tomuhle dobrodružství přizvali pro jeho analytické schopnosti, proto, že dokázal z několika úlomků poskládat celek. Právě Ulot, který vytáhl z batohu nezbytné zvětšovací sklo, prozkoumal ty dva zvláštní svazky, které našli spolu s plány Citadely.

„Myslím, že je to šifra,“ řekl tehdy Ulot.

A Radi, chudák Radi, první z jejich týmu, kdo zemřel… Radi řekl: „Nemůžeme si dovolit tu váhu navíc. Zahoď je.“

Ulot namítal: „Nedůležité věci se takhle neschovávají.“

Kwuteg se přidal k Radimu. „Přišli jsme pro plány Citadely a ty máme. Tohle je moc těžké.“

Ale Siona souhlasila s Ulotem. „Já je ponesu.“

To ukončilo spor.

Chudák Ulot.

Všichni věděli, že je nejhorší běžec týmu. Byl pomalý ve většině věcí, ale jasné uvažování se mu nedalo upřít.

Dá se mu věřit.

Ulotovi se dalo věřit.

Siona ovládla hněv a využila jeho energie k tomu, aby zvýšila rychlost. Kolem ní se v měsíčním světle míhaly stromy. Vstoupila do té bezčasé prázdnoty běhu, kdy už nezbývá nic než pohyby, než tělo, které dělá to, co je naučeno dělat.

Muži ji považovali za krásnou, když běžela. Věděla to. Dlouhé tmavé vlasy měla pevně sepnuté, aby ji nešlehaly při prudkém běhu. Obvinila Kwutega z pošetilosti, když odmítl udělat totéž.

Kde je Kwuteg?

Vlasy neměla stejné jako on: měly tu tmavě hnědou barvu, která se někdy zaměňuje s černou, ale není doopravdy černá; vůbec se nepodobaly Kwutegovým.

Jak už si tak geny občas zahrávají, měla Siona stejné rysy jako jeden z jejích dávno mrtvých předků: jemně oválný obličej a plná ústa, bystré, ostražité oči nad malým nosem. Její tělo léty běhání vyhublo, ale mužům kolem vysílalo silné sexuální signály.

Kde je Kwuteg?

Vlčí smečka utichla, a to ji polekalo. Udělali to tak, než dostali Radiho. Stejné to bylo, když dostali Setuse.

Říkala si, že to ticho může znamenat i něco jiného. Kwuteg byl také tichý… a silný. Zdálo se, že mu zranění příliš neublížilo.

Siona ucítila v prsou bolest, zárodek budoucího lapání po dechu, které z dlouhých kilometrů tréninku tak dobře znala. Pod tenkým černým běžeckým oblekem jí stékal po těle pot. Vysoko na zádech nesla batoh s jeho nedocenitelným obsahem zapečetěným tak, aby do něj nepronikla voda z řeky, která ležela před ní. Myslela na plány Citadely, které tam byly složeny.

Kde Leto schovává svou zásobu koření?

Musí to být někde v Citadele. Musí. Někde v těch plánech bude stopa. Melanž, koření, po němž touží Bene Gesserit, Gilda i jiní… ta cena za to riziko stála.

A ty záhadné svazky. Kwuteg měl v jedné věci pravdu. Riduliánský krystalový papír je těžký. Ale sdílela Ulotovo vzrušení. V těch řádkách šifer je skryto něco důležitého.

V lese za ní se znovu ozvalo vzrušené poštěkávání vlků.

Běž, Kwutegu! Běž!

Teď zahlédla přímo před sebou mezi stromy široký volný pruh lemující řeku Idaho. Zahlédla jasný odraz měsíce na vodě za mýtinou.

Běž, Kwutegu!

Toužila po nějakém zvuku od Kwutega, po jakémkoli zvuku. Z jedenácti, kteří se na tento běh vydali, už zbyli jen dva. Devět jich zaplatilo dobrodružství životem: Radi, Aline, Ulot, Setuse, Inineg, Onemao, Hutye, Memar a Oala.

Siona si v duchu opakovala jejich jména a za každým posílala tichou modlitbu k starým bohům, ne k tyranu Letovi. Nejvíc se modlila k Šaj-hulúdovi.

Modlím se k Šaj-hulúdovi, který žije v písku.

Vtom vyběhla z lesa na pruh posečené trávy u řeky osvětlený měsícem. Přímo před ní, za úzkou stužkou pláže, ji zvala voda. Pláž byla proti olejnatému proudu stříbrná.

Za ní se mezi stromy ozval hlasitý výkřik a ona skoro klopýtla. Nad divokými skřeky vlků rozeznala Kwutegův hlas. Volal na ni beze jména – nezaměnitelný výkřik, jediné slovo, které obsahovalo nespočetné hovory – poselství smrti a života.

„Běž!“

Smečka začala vydávat děsivý, rozčilený štěkot, ale Kwuteg už se neozval. Věděla, že šetří poslední energii svého života.

Zdržuje je, aby mi pomohl uniknout.

Přelétla břeh a vrhla se po hlavě do vody. Voda působila na jejím rozpáleném těle jako ledový šok. Na chvilku ji ochromila a ona sebou zazmítala, vynořila se, snažila se plavat a popadnout dech. Cenný batoh plul a narážel jí do zad.

Řeka Idaho tu nebyla široká, neměla víc než padesát metrů, a tvořila velký oblouk s písčitými výběžky a trčícími kořeny, s převislými břehy plnými rákosu a trávy v místech, kde voda odmítla setrvat v těch přímých liniích, které navrhli Letovi inženýři. Sionu posilovalo vědomí, že D-vlci jsou kondicionováni k tomu, aby se u vody zastavili. Hranice jejich teritoria byly jasně vymezeny – řeka na této straně a pouštní Val na druhé straně. Přesto posledních pár metrů plavala pod vodou a vynořila se teprve ve stínech podemletého břehu. Obrátila se a podívala se zpátky.

Vlčí smečka stála na břehu, kromě jediného, který sešel až dolů k řece. Nakláněl se vpřed a přední tlapy měl skoro ve vodě. Slyšela, jak kňučí.

Siona věděla, že ji vlk viděl. O tom nebylo pochyb. D-vlci byli známi svým ostrým zrakem. Mezi předky Letových lesních hlídačů byli Ostrozrací psi a on sám vlky křížil tak, aby se jejich zrak co nejvíc zlepšoval. Napadlo ji, jestli v tomto případě vlci neprolomí své kondicionování. Kdyby jen jeden vlk na břehu vstoupil do vody, mohli by ho ostatní následovat. Siona zadržela dech. Byla vyčerpaná. Uběhla třicet kilometrů, z toho druhou polovinu s D-vlky v patách.

Vlk u řeky ještě jednou zakňučel a pak vyskočil zpět ke svým společníkům. Na nějaký tichý signál se všichni obrátili a hnali se nazpátek do lesa.

Siona věděla, kam půjdou. D-vlci měli dovoleno sežrat cokoli, co v Zapovězeném lese uloví. Všichni to věděli. Proto vlci v lese byli – jako strážci Saríru.

„Za tohle zaplatíš, Leto,“ zašeptala. Její hlas byl velmi tichý, podobal se nehlučnému šumění vody v rákosí za ní. „Zaplatíš za Ulota, za Kwutega i za všechny ostatní. Zaplatíš!“

Jemně se odstrčila do proudu a plula s ním, dokud nohama nenarazila na mělčinu u úzké pláže. Pomalu vyvlekla unavené tělo z vody a zastavila se, aby zkontrolovala, zda zapečetěný obsah jejího batohu zůstal suchý. Pečeť byla neporušená. Chvíli si ji v měsíčním světle prohlížela, pak pozvedla oči ke stěně lesa na protější straně řeky.

Jakou cenu jsme zaplatili! Deset drahých přátel.

V očích se jí zaleskly slzy, ale měla v sobě krev dávných fremenů a slz bylo málo. To dobrodružství za řekou, přímo přes les, zatímco vlci číhali u severních hranic, pak přes Poslední poušť a přes hradby Citadely – to všechno už v její mysli začalo nabývat podobu snu… dokonce i útěk před vlky, který předvídala, protože bylo jisté, že hlídací smečka narazí na stopy vetřelců a bude čekat… to všechno byl sen. Byla to minulost.

Unikla jsem.

Znova strčila zapečetěný balíček do batohu a připevnila si jej na záda.

Prorazila jsem tvou obranu, Leto.

Siona pak uvažovala o záhadných svazcích. Byla si jistá, že něco v těch šifrovaných řádkách jí otevře cestu k pomstě.

Zničím tě, Leto!

Ne Zničíme tě! To nebyl Sionin styl. Udělá to sama.

Obrátila se a vykročila k sadům za vysekaným břehem řeky. Při chůzi opakovala svou přísahu a dodala k tomu nahlas starou fremenskou formuli, která končila jejím plným jménem: „Siona Ibn Fuad al-Sejefa Atreidová tě proklíná, Leto. Zaplatíš do posledního zrnka prachu!“

Následující řádky pocházejí z překladu svazků objevených u Dár-es-Balátu, pořízeného Hadi Benottovou:

Narodil jsem se jako Leto Atreides II. před více než třemi tisíci standardními lety, počítáno od chvíle, kdy nechávám tisknout tyto stránky. Mým otcem byl Paul Muad’Dib. Mou matkou byla jeho fremenská družka Chani. Babička z matčiny strany byla Farúla, bylinkářka vyhlášená mezi fremeny. Moje babička z otcovy strany byla Jessica, produkt genetického schématu Bene Gesseritu, kterým Sesterstvo hledalo muže, jenž by dokázal sdílet moc benegesseritských Ctihodných matek. Můj dědeček z matčiny strany byl Liet-Kynes, planetolog, který organizoval ekologickou transformaci Arrakis. Můj dědeček z otcovy strany byl ten Atreides, potomek rodu Atreova, který své předky odvozoval přímo od starých Řeků.

Dost už těch rodinných poznámek!

Můj dědeček z otcovy strany zemřel stejně jako tolik dobrých Řeků, když se snažil zabít svého smrtelného nepřítele barona Vladimira Harkonnena. Oba dnes nespokojeně odpočívají v mé zděděné paměti. Dokonce ani můj otec není spokojený. Udělal jsem to, co on se obával udělat, a jeho stín teď musí sdílet následky.

Zlatá stezka to vyžaduje. A co je Zlatá stezka? ptáte se. Je to přežití lidstva, nic víc a nic méně. My, kdo umíme předvídat, my, kdo známe úskalí naší lidské budoucnosti, jsme to vždycky považovali za svou zodpovědnost.

Přežití.

Co si o tom myslíte vy – vaše malé bědy a radosti, dokonce i vaše muka a nadšení – nás málokdy zajímá. Můj otec měl tuto moc. Já ji mám ještě silnější. Můžeme tu a tam nahlédnout za závoj času.

Tato planeta Arrakis, z níž řídím své multigalaktické Impérium, už dávno není tím, čím byla v době, kdy byla známa jako Duna. V té době byla celá planeta jediná poušť. Nyní z ní zbyl jen malý pozůstatek, můj Sarír. Obrovský písečný červ už tu volně nežije a nevytváří melanž. Koření! Duna byla významná jen jako zdroj melanže, jediný zdroj. Jaká pozoruhodná látka! Žádná laboratoř ji nikdy nebyla schopna napodobit. A je to nejcennější látka, jakou kdy lidstvo nalezlo.

Bez melanže, která by zažehla lineární předvídání navigátorů Gildy, překonávají lidé parseky vesmíru jen hlemýždím tempem. Bez melanže nemůže Bene Gesserit získat Mluvčí pravdy ani Ctihodné matky. Bez geriatrického vlivu melanže lidé žijí a umírají podle starodávných měr – ne víc než asi sto let. A dnes se jediné koření uchovává ve skladech Gildy a Bene Gesseritu, několik malých zásob je mezi zbytky velkorodů a pak je tu moje obrovská zásoba, po které všichni horoucně touží. Jak rádi by mě přepadli! Ale netroufnou si. Vědí, že bych raději všechno koření zničil, než abych se ho vzdal.

Table of Contents

copyright

titul

Kniha 1