Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Šťastně až navěky

Vydání první

Copyright © 2015 by Deveraux, Inc.

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House, LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1976. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ever After vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, USA v roce 2015

Český překlad © 2015 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0258-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0260-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jude Deveraux

Šťastně až navěky

Třetí část cyklu

Nevěsty z Nantucketu

Ukázka z elektronické knihy

Prolog

Hallie nemohla najít dokumenty, které měla dát svému šéfovi. Vzpomínala si, že je vložila do velké bílé obálky a pak strčila do kabelky. A i když měla kabelku v kufru auta, obálka tam nebyla.

Stála na parkovišti před obchodním domem a v duchu si procházela, kde všude to ráno byla. Zašla do lékárny, aby koupila oblíbený kondicionér na vlasy své nevlastní sestře, a v čistírně vyzvedla sukni, kterou Shelly ušpinila. A zastavila se v autoservisu, aby se ještě jednou zeptala, kdy bude Shellyino auto hotové, aby si svoje zatracené věci mohla vyřizovat sama.

Hallie se nadechla, aby se uklidnila. V kufru také leželo šest plastových tašek – všechny plné oblečení její nevlastní sestry, neotevřených účtenek, bot a zkrášlovacích produktů – ale v žádné z nich nebyla schovaná obálka plná papírů.

Zavřela kufr a otočila se. To už je moc! pomyslela si. Začínala toho mít prostě plné zuby. Od chvíle, kdy se Shelly před šesti týdny vrátila, byl všude jenom chaos. Hallie byla ranní ptáče, její nevlastní sestra však zůstávala vzhůru dlouho do noci. Hallie potřebovala ticho, aby se mohla připravit na zkoušky, Shelly jako by nežila, dokud nějaký přístroj nehlučel. Auto, kterým Shelly přijela z Kalifornie, bylo v tak strašném stavu, že ho chtěla nechat odtáhnout. „Prostě si půjčím tvoje,“ oznámila Shelly a pak odešla z místnosti, než mohla Hallie protestovat.

Pak ovšem Shelly prozradila, proč tu zůstává. Chtěla, aby Hallie prodala dům. Peníze by si pak rozdělily. Fakt, že Halliin otec nezměnil svou poslední vůli, když se oženil s Shellyinou matkou, pro ni nic neznamenal. Shelly prohlásila, že legálně jí možná půlka domu nepatří, ale morálně rozhodně ano.

„Byl to i můj otec,“ pronesla Shelly se slzami v silně namalovaných očích. Jako pěkná malá holčička zdokonalila svůj smutný výraz, díky němuž jí lidé dali všechno, co chtěla. Když vyrostla v ještě hezčí mladou ženu, dál využívala svůj vzhled, aby manipulovala s ostatními lidmi.

Hallie jí na to však nikdy neskočila. „Přestaň s tím!“ vyhrkla. „To jsem já, vzpomínáš? Nejsem nějaký režisér, kterého se snažíš svést.“

Shelly se s povzdechem narovnala a slzy okamžitě zmizely. „Dobře, tak si promluvíme o tobě. Uvažuj, co bys mohla provést se svojí polovinou peněz. Mohla bys cestovat, vidět svět.“

Hallie se opřela o auto a obrátila tvář ke slunci. Bylo jaro a stromy v Nové Anglii byly obsypané květy.

Přístup její nevlastní sestry „mohla bys pro mě něco udělat“ člověka unavoval. Shellyino neustálé švitoření, otravování, prošení a občas i vztekání Hallie tak rozčilovalo, že by nejradši rozhodila rukama a zavolala realitního makléře. Ukázala Shelly, že kdyby dům prodala, dříve než by splatila hypotéku, kterou si musela vzít, aby pořídila novou střechu a opravila rozvody a elektřinu, byly by na nule. Shelly však jenom mávla rukou a prohlásila, že v L. A. se domy prodávají za miliony.

V posledních dvou týdnech byla ale Shelly tišší, skoro jako by se vzdala. Vyptávala se Hallie na její práci terapeutky: „Co bys doporučila člověku s poškozeným kolenem?“

„Popiš mi to zranění,“ vybídla ji Hallie a Shelly jí přečetla e-mail, který dostala. Hallie, potěšená zájmem své nevlastní sestry, jí nastínila zdlouhavou rehabilitaci, kterou ten člověk potřeboval.

I když jí Shelly neprozradila žádné další podrobnosti, Hallie usoudila, že její nevlastní sestra má přítele, který byl zraněný. Každopádně byla úleva, že ji Shelly přestala tak pronásledovat kvůli prodeji. Hallie začala uvažovat, že se její život konečně začíná ubírat po lepší cestě. Dokončila závěrečnou práci, složila zkoušky a obdržela massachusettské povolení na práci fyzioterapeutky. A další týden měla začít pracovat v malé místní nemocnici.

Zkontrolovala hodinky. Měla dost času, aby dojela domů pro ty dokumenty a stihla to do kanceláře, než doktor Curtis odjede na víkend. Při řízení uvažovala, jak je úžasné, že ji čeká úplně nový život. Nová kariéra, nová práce, nový svět. Jenom nebyl doopravdy nový. Práce byla poblíž domu, v němž žila celý život, a bude pracovat s lidmi, s nimiž chodila na školu. A její nevlastní sestra se tu taky hodlala usadit. „Jsi jediná rodina, která mi zbyla,“ říkala jí Shelly. Hallie bylo jasné, co to znamená. Její nevlastní sestra přijede do jejího domu na každé prázdniny, o víkendech a při katastrofách ve svém dramatickém životě.

Hallie věřila, že se na všechno dokáže dívat z té lepší stránky, ale občas by nejradši měla práci na nějakém vzdáleném, exotickém místě.

Když Hallie zabočila do ulice, okamžitě si všimla modrého BMW zaparkovaného před svým domem. Vyčníval mezi chevrolety a toyotami jako diamant na hromadě štěrku.

Paní Westbrooková na druhé straně ulice právě otevírala poštovní schránku. „Braden je doma,“ zavolala ještě dřív, než Hallie zajela na příjezdovou cestu. „Měla by ses zastavit a pozdravit ho.“

Při zmínce o synovi právníkovi Halliino srdce poskočilo. „Už se těším,“ řekla upřímně. Už od dětství chodívala často ke starší ženě – náhradě matky – když na ni byl Shellyin přístup já-já-já příliš. Čokoládový dort dělal divy s Halliinými slzami.

Zaparkovala, vystoupila z auta a tiše zavřela dveře. Pohlédla na nablýskané vozidlo a uvažovala, čí asi tak je.

Hallie pomalu otevřela zadní dveře tak, aby nezaskřípaly. Jakmile byla uvnitř, zahlédla na stole na druhé straně kuchyně obálku – a zaslechla hlasy. Protože mezi ní a tou obálkou byly otevřené dveře vedoucí do obýváku, netušila, jak se k ní dostat, aniž by ji někdo uviděl.

Jakmile zaslechla mužský hlas, okamžitě na dokumenty zapomněla. Už ho slyšela, ale nedokázala si ho zařadit. Když nakoukla dveřmi do obýváku, ten pohled ji překvapil.

Shelly k ní stála z profilu a měla na sobě jeden z Halliiných kostýmků. Byla vyšší a hubenější než Hallie, takže sukně byla kratší a sáčko příliš velké, ale vypadala jako profesionálka.

Na konferenčním stolku ležely koláčky a sušenky a Hallie poznala nejlepší čajový servis paní Westbrookové. Shelly očividně věděla, že přijde návštěva, ovšem nic jí neřekla.

Muž na pohovce seděl tváří ke kuchyni, ale plně se soustředil na Shelly. Mluvil tlumeným hlasem, říkal něco o domu, a Hallie na okamžik napadlo, že je to realitní makléř. Ale ne, už ho někdy viděla.

Když se Hallie otočila zpátky do kuchyně, vzpomněla si. Byl to Jared Montgomery, ten slavný architekt. Na škole šla na rande se studentem, který chtěl, aby s ním zašla na jeho přednášku. Ten kluk celou dobu básnil o architektovi, který přednášel. Hallie čekala, že se bude nudit – a to, co říkal, ji opravdu nudilo, ale vyučující byl moc pohledný: vysoký, štíhlý, ale svalnatý, s tmavými vlasy a očima.

Ani ji nepřekvapilo, když zjistila, že většina lidí v posluchárně jsou dívky. Studentka vedle ní zašeptala: „Doufám, že si svoje posluchače představuje nahé.“ Hallie se musela zasmát.

Proč tedy, pro všechno na světě, seděl slavný Jared Montgomery v jejím obývacím pokoji?

Hallie se snažila zaslechnout, co říkají, ale mluvili příliš potichu. Nevěděla, jestli by měla vejít dovnitř a představit se, nebo po špičkách zmizet z domu.

Právě se otočila, když zaslechla, jak pan Montgomery říká: „A teď, Hallie, když se tu podepíšete, bude dům váš.“

Hallie ztuhla. Shelly předstírala, že je ona, a prodávala dům tomuhle muži?!

Vešla do obýváku. Shelly, s perem v ruce, právě podepisovala nějaký papír. „Mohu se podívat?“ zeptala se Hallie tiše, ovládala se navzdory vzteku, který se v ní vzmáhal.

Shelly vyprchala z tváře veškerá barva, podala nevlastní sestře list papíru. Byla to smlouva a dole bylo Halliino celé jméno jako poměrně dobrá imitace jejího podpisu.

„Dovol, abych to vysvětlila,“ vyjekla Shelly hlasem blízkým panice. „Je fér, že dům dostanu taky. Není fér, že ty dostaneš celé dědictví, ne? Táta by určitě chtěl, abych dostala polovinu z toho, co bylo jeho. Určitě –“

„Omluvte mě,“ ozval se ten muž, „ale mohl by mi někdo, prosím, vysvětlit, co se to děje?“

Halliin vztek vyplouval na povrch. Podala mu smlouvu. „Vy jste Jared Montgomery, ten architekt, že? Mohu vás ujistit, že jestli tu chcete postavit nějaký mrakodrap, sdružení vlastníků s vámi bude bojovat do posledního dechu.“

Její prohlášení ho zřejmě pobavilo. „Budu se snažit udržovat na uzdě svou touhu stavět mrakodrapy, kamkoliv půjdu. Vy jste Halliina nevlastní sestra?“

„Ne. Já jsem Hallie.“

Z mužovy pohledné tváře zmizel úsměv a na pár vteřin se díval z jedné mladé ženy na druhou. Bez dalších řečí vytáhl z aktovky list papíru a podal jí ho.

Hallie si ho vzala a šokovaně zírala na kopii svého pasu – jenomže na místě její fotky byla Shellyina. Když se podívala pozorněji, objevila místa, kde její nevlastní sestra pečlivě ořízla okraje, aby se tam hodil jiný snímek. Kdybyste si prohlíželi opravdový pas, bylo by to jasné, ale kopie ukrývala zločinecký podvod.

„Musela jsem to udělat,“ vykvikla Shelly horečně. „Neposlouchala bys mě, a tak jsem udělala to, co jsem musela. Kdyby sis mě aspoň poslechla, nemusela bych to –“

Sestřin pohled ji zarazil. Hallie mlčky přešla do své ložnice, otevřela horní šuplík psacího stolu a vyndala pas. Vrátila se do obývacího pokoje a podala ho panu Montgomerymu.

Prohlédl si ty dva dokumenty, pak se zadíval na Hallie, která stále stála. „Tohle je moje chyba,“ prohlásil. „Neprověřil jsem si to dostatečně. Teď už to chápu.“ Zadíval se na Shelly, tmavé oči přimhouřené a plné vzteku. „Nelíbí se mi spoluúčast na něčem nezákonném. Kontaktují vás mí právníci.“

„Nechtěla jsem udělat nic špatného,“ vyjekla Shelly, do pěkných očí se jí hrnuly slzy. „Jen jsem chtěla spravedlnost, nic víc. Proč by měla Hallie dostat tolik, a já nic? Táta by chtěl, abych –“

„Ticho!“ zvolal Jared. „Sedněte si a už mlčte.“ Znovu se zadíval na Hallie. „Začínám to chápat a nemůžu se dostatečně omluvit. Takže jsem si v posledních dvou týdnech nepsal s vámi?“

„Ne.“ Hallie probodla Shelly pohledem, ta měla sklopenou hlavu, slzy jí kanuly na ruce složené v klíně. „Vím, kdo jste, protože jsem na Harvardu navštívila jednu z vašich přednášek.“

Jared si přejel rukou po tváři. „To je ale zmatek!“ Zadíval se na Hallie. „Protože nevím, co je a není pravda,“ – zabodl do Shelly pohled – „radši začnu od začátku. Jste fyzioterapeutka a právě jste dokončila školu?“

„Ano.“

„To je úleva! Co víte o příbuzných svého otce?“

„Jen málo,“ odpověděla Hallie. „V dětství osiřel a vyrostl u pěstounů. Neměl žádné žijící příbuzné, o kterých bych věděla.“

„Správně,“ potvrdil Jared. „To jsem se dozvěděl. Zdá se, že –“ Pohlédl na Shelly. Slzy teď doplnila štkaním, které nabíralo na hlasitosti.

Shelly zvedla hlavu a zadívala se na nevlastní sestru. Její oči prosily. Hallie nevěděla o co. O odpuštění? Nebo aby byla „spravedlivá“ a udělala to, co Shelly chtěla?

„Shelly,“ řekla tiše, ale pevně. „Chci, abys odnesla obálku s dokumenty na kuchyňském stole do ordinace doktora Curtise. Vím, že nemáš tušení, kde pracuju, ale adresa je na té obálce. Vyjádřila jsem se jasně?“

„Ano, Hallie, samozřejmě, ale až se vrátím, musíme si my dvě promluvit. A tentokrát mě musíš vyslechnout, abys pochopila –“

„Ne!“ řekla Hallie pevně. „Shelly, tentokrát už ti neodpustím. Teď si vezmi náhradní klíče, moje auto a jeď.“

Shelly nasadila pokrytecký výraz člověka, který byl falešně obviněn z nějakého zločinu, ale udělala, co jí Hallie řekla.

Když odešla, Jared pokračoval: „Pokud chcete podat žalobu, postarám se o finance. Cítím se kvůli tomu všemu opravdu jako pitomec.“

„Není to vaše chyba, pane Montgomery,“ namítla Hallie a on ji požádal, aby mu říkala Jarede. Sklopila pohled na falešný podpis na papíře ve svém klíně. Věděla, že tohle by jako důkaz na žalobu stačilo. Bylo jí však jasné, že to nemá v povaze.

„Hallie,“ řekl a zadíval se na ni, „musím vám toho hodně říct, hodně vysvětlit – a vynahradit vám to. Hallie – chci říct Shelly – se mnou měla dnes odjet.“

„Aha,“ hlesla Hallie a poprvé si všimla zavazadla v rohu. Její tón napovídal, co si o tom vztahu myslí.

„Tak to není,“ namítl Jared. „Má žena a já žijeme na Nantucketu a do hodiny musím být na palubě letadla svého přítele, abych se vrátil domů. Shelly měla letět se mnou, ale mohu vás ujistit, že šlo pouze o práci.“

Hallie ničemu nerozuměla. „Ale co tenhle dům? Proč ho chcete koupit?“

„Tenhle dům?“ Rozhlédl se kolem. „Bez urážky, ale –“ Zarazil se, když si uvědomil, že se mu vysvětlování moc nedaří. „Vaše nevlastní sestra se vám nepokoušela ukrást tenhle dům. Jsem vykonavatelem poslední vůle zesnulého Henryho Bella a ten odkázal svůj dům na Nantucketu vám.“

Ta zpráva Hallie tak šokovala, že se ani nevzmohla na slovo. „Já žádného Henryho Bella neznám.“

„Já vím.“ Poklepal na aktovku. „Všechno je to tady, kopie těch dokumentů jsem poslal vaší nevlastní sestře. Dám vám trochu času, abyste si vše přečetla. A...“ Vydechl. „Měla byste vědět ještě něco.“ Na okamžik se odmlčel. „Hallie a já,“ pokračoval Jared, „chci říct Shelly a já jsme si psali, kontaktovala však také mého bratrance. Tvrdila, že je fyzioterapeutka, a protože –“

„Přetrhl si všechny čtyři vazy v pravém koleně při lyžování, že?“ dodala Hallie, když jí kousky skládačky začaly zapadat na své místo. „Shelly mě vyslýchala, jak by se mělo v případě tohohle zranění postupovat.“

„Ehm... Jo, no...,“ připustil Jared. „Jak to mám říct? Dala mi svolení, aby se stará dílna na vašem pozemku proměnila v tělocvičnu.“ Zaváhal. „A pozvala mého zraněného bratrance, aby se nastěhoval do přízemí vašeho domu. Horní patro si chtěla nechat pro sebe. Měla v plánu, že se příštích několik měsíců bude starat o Jamieho a postaví ho na nohy.“ Vytřeštil oči. „Kdyby se, ehm... tahle záměna neprozradila, jak by mohla dělat vaši práci?“

„To nemám tušení,“ odpověděla Hallie. „Já jsem se ale nad chováním své nevlastní sestry nikdy nezamýšlela.“ Pár vteřin se na něho mlčky dívala a snažila se pochopit, co jí říkal. Nejdřív si musela pročistit hlavu, nebo by ji přemohl vztek. Zřejmě teď měla dvě možnosti. Mohla zůstat tady, vzít práci, která by byla stabilní, ale nenabízela možnost postupu, a žít ve svém rodném domě. To by ovšem znamenalo, že by se musela vypořádat s Shellyinými nekonečnými stížnostmi ohledně nespravedlnosti života – a všechno by se mohlo vyřešit, kdyby jí Hallie prostě dala víc, udělala víc, starala se o ni víc.

Nebo, pomyslela si Hallie, by mohla odletět na Nantucket a... Netušila, co ji tam čeká, a právě teď to znělo božsky.

Nadechla se. „Tvrdíte, že mě na krásném ostrově Nantucket čeká dům a práce?“

Jared se usmál jejímu tónu. Zněla, jako by se jí právě splnilo kouzelné přání. Vzhledem k tomu, co právě viděl z její nevlastní sestry, se tak právě opravdu stalo. „Pokud je chcete. Můžete odjet se mnou, nebo dorazit později. Nebo za vás můžu ten dům prodat a poslat vám peníze. Je to na vás. Pomohu vám, ať už budete chtít cokoliv. Rozhodně vám to dlužím.“

Poprvé od návratu domů se Hallie usmála. „Dáte mi pětadvacet minut na zabalení?“

Jared se uchechtl. „Zavolám kapitánovi, aby odložil odlet, a můžete mít třicet minut.“

Hallie přistoupila k zavazadlu, které Shelly naplnila svým oblečením, vysypala obsah na podlahu a vybrala svoje věci, které si její nevlastní sestra „půjčila“. Zadívala se na Jareda. „Pokud do toho chtěla Shelly jít, znamená to, že je váš bratranec Jamie buď pohledný, nebo bohatý – nebo obojí.“

Jared pokrčil rameny. „Nevím, jestli je pohledný. Je malý a podsaditý, skoro děcko, vážně, ale jeho nevlastní matka je spisovatelka Cale Andersonová.“

Hallie přikývla. „Bohatý. Myslela jsem si to. Budu připravená do pětadvaceti minut.“

1

BOSTONSKÉ LETIŠTĚ

Ani pohled na soukromý tryskáč, který ji měl dopravit na ostrov Nantucket, Hallie moc nerozveselil. Vnitřek byl vybavený v béžové kůži a tmavém dřevu, krásně elegantní, a spolu s Jaredem byli jedinými pasažéry. Doufala, že ji cesta rozptýlí od chmurných myšlenek. Před několika hodinami by přísahala, že by její nevlastní sestra nikdy neudělala nic tak proradného ani nezákonného. Teď se jí však hlavou honily padělaný pas, plánovaná schůzka se slavným architektem a smlouva podepsaná Halliiným falešným podpisem.

Cestou na letiště se zeptala Jareda, jak ji poprvé kontaktoval, a ten jí prozradil, že jí poslal balíček. Hallie předpokládala, že ho Shelly převzala, otevřela obálku, přečetla si obsah sdělení a rozhodla se vzít si to, co jí nepatřilo.

Hallie uvažovala, co by se asi tak stalo, kdyby se nevrátila nečekaně domů. Přišla by z práce a našla prázdný dům a vzkaz, že se její nevlastní sestra rozhodla odjet z města? Jak dlouho by jí trvalo, než by zjistila pravdu o ukradeném dědictví?

Na palubě letadla ji Jared usadil do pohodlného sedadla, ujistil se, že je správně připoutaná, a předal jí tlustou složku s dokumenty, které jí teď ležely na klíně, a skleničku šampaňského. Jakmile se ocitli ve vzduchu, poodešel, aby si vyřídil pár telefonátů, a Hallie se pustila do čtení o tom, proč jí nějaký cizí člověk odkázal svůj majetek. Zdálo se, že měla příbuzného, jistého Lelanda Hartleyho, který se oženil s Julianou Bellovou, jejíž rodina – včetně sestry Hyacinth – vlastnila dům původně. Vzhledem k jejímu vlastnímu neobvyklému jménu ji to zaujalo. Byla tohle její příbuzná? Ale ne, ubohá Juliana a její sestra zemřely předtím, než mohly mít děti. Leland Hartley se vrátil do Bostonu, znovu se oženil a měl jednoho syna. Hallie byla jeho potomkem. Henry, muž, který odkázal dům Hallie, pocházel z rodu Bellových. Neměl žádné přímé příbuzné, a tak všechno zanechal slečně Hyacinth Lauren Hartleyové alias Hallie.

Henry vytvořil rodokmenový strom, který vystopoval Lelandovy až k Hallie. Rozložila obrovský papír a četla jména a data. Byla tu zaznamenaná smrt její matky, když byly Hallie čtyři roky, a další sňatek jejího otce, když dosáhla jedenáctého roku. Skončil smrtí otce a Ruby – Shellyiny matky – při automobilové nehodě, když byla Hallie druhým rokem na univerzitě a Shelly stále na střední škole.

Jared se vrátil na své místo. „Už tomu dědictví rozumíte?“

„Asi ano,“ odpověděla Hallie. „Nejsem ale pokrevní příbuzná Henryho Bella.“

„Já vím,“ potvrdil Jared, „ovšem na Nantucketu bereme rodinné vztahy – jakkoliv jsou slabé – velice vážně. A mimochodem, Henry odkázal ten dům přímo vám, ne vašemu otci. Bez ohledu na to, co tvrdí vaše nevlastní sestra, nemá na něj vůbec žádné právo. Myslel jsem to vážně, když jsem tvrdil, že pokud byste ji chtěla zažalovat za pokus o krádež, zaplatím všechny výdaje.“ Nadechl se. „Zvlášť je mi líto, že jsem pomohl do vašeho domu přivést pacienta, aniž bych měl váš skutečný souhlas. Shelly s tím souhlasila vaším jménem, samozřejmě, ale teď vím, že se za vás jenom vydávala. Pokud chcete, abych ho poslal pryč, řekněte mi to. Stačí jeden telefonát, a než přistaneme, bude vše zařízené.“

„Děkuju vám,“ špitla Hallie.

Sklopila oči k deskám. Vzadu bylo pár lékařských záznamů o jejím pacientovi, Jamesi Michaelu Taggertovi přezdívaném Jamie, ale byly stručné a nepříliš informativní. Hallie už ale o všem slyšela, když se jí Shelly vyptávala na svého zraněného kamaráda. Hallie si ani nechtěla představovat, co by se s tím ubožákem bez řádné péče stalo.

V papírech pak většinou stály úžasné finanční podmínky, jež dostane za péči o tohoto mladíka. Mohla by splácet hypotéku na dům, který jí otec odkázal na okraji Bostonu, a ještě by jí zbylo na jídlo na Nantucketu.

Když vzhlédla k Jaredovi, zdálo se, že pilně pracuje, buď si prohlížel nějaké dokumenty, nebo psal zprávy na mobilu. V jednu chvíli řekl: „Moje žena Alix vás pozdravuje a píše, že už se těší, až se s vámi seznámí.“

„Já taky,“ odpověděla Hallie a uvažovala, jaká je asi jeho žena. Jared byl slavný, a tak se nejspíš oženil s nějakou elegantní blondýnou, která utrácí všechny jeho peníze za to, aby byla stále krásná.

Při obědě – dokonale upečeném kuřeti a salátu, které jim naservírovala mladá stevardka – se Jareda zeptala, komu patří letadlo, v němž se nacházejí. Když odpověděl „Jamieho rodině“, Hallie přikývla. Vypadalo to, že je její pacient nějaké bohaté děcko. Jezdil si lyžovat, nejspíš na nějaká exotická místa, a přetrhl si vazy v koleně. Protože si jeho rodina mohla dovolit cokoliv na světě, dostal svoji vlastní soukromou terapeutku. Jared jí prozradil, že jeho rodina dokonce zřídila pro rehabilitace soukromou tělocvičnu. Očividně pro něho nebylo nic dost dobré!

„Jaký ten člověk je?“ zeptala se. „Myslím osobně.“

Jared pokrčil rameny. „Je to můj vzdálený bratranec, ale moc ho neznám. Všechno jsem domlouval s jeho otcem. Chlapce jsem viděl jenom z dálky. Zdá se, že se kolem něho pořád točí někdo z rodiny.“

Hallie přikývla a pomyslela si: bohatý a rozmazlený. Vždycky dostane všechno.

„Stále máme čas, abych jim zavolal,“ navrhl Jared.

„Myslím, že to zkusím, a uvidím, jak to půjde.“

Povídali si o práci fyzioterapeutky, kterou měla Hallie začít doma v malé nemocnici. Hallie řekla Jaredovi, že tam zavolá a místo odmítne. Protože na něj čekala spousta lidí, necítila se kvůli tomu provinile. Nabídl jí, že se o to může postarat jeho supervýkonná asistentka, a Hallie mu poděkovala.

„Všechno to zvládáte dobře,“ poznamenal Jared. „S obrovským nadhledem.“

Usmála se tomu komplimentu. Život strávený s nevlastní matkou a Shelly Hallie naučil, jak skrývat emoce.

Když přistáli, navzdory předstírané statečnosti začala Hallie cítit nervozitu z toho, co mělo nastat. I když ji čekalo velké dobrodružství, bylo také děsivé. Ve svých šestadvaceti letech žila celý život v jednom domě, chodila na nedalekou univerzitu a měla přijmout práci blízko svého domova. Za sebou nechávala lidi, které znala celý život – a to zahrnovalo Bradena. Připomněla si, že je jen na ní, jestli to bude natrvalo, nebo jen dočasně.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Prolog

1