Doctor Who: 11 Doctors, 11 Stories

Text copyrights © the individual authors and BBC Worldwide Limited, 2013

1) Text copyright © Artemis Fowl Ltd and BBC Worldwide Limited, 2013

2) Text copyright © Michael Scott and BBC Worldwide Limited, 2013

3) Text copyright © Marcus Sedgwick Limited and BBC Worldwide Limited, 2013

4) Text copyright © Philip Reeve and BBC Worldwide Limited, 2013

5) Text copyright © Patrick Ness and BBC Worldwide Limited, 2013

6) Text copyright © Richelle Mead and BBC Worldwide Limited, 2013

7) Text copyright © Oneta Malorie Blackman and BBC Worldwide Limited, 2013

8) Text copyright © Alex Scarrow and BBC Worldwide Limited, 2013

9) Text copyright © Charlie Higson and BBC Worldwide Limited, 2013

10) Text copyright © Derek Landy and BBC Worldwide Limited, 2013

11) Text copyright © Neil Gaiman and BBC Worldwide Limited, 2013

BBC, DOCTOR WHO (word marks, logos and devices), TARDIS, DALEKS,

CYBERMAN and K-9 (word marks and devices) are trademarks of the

British Broadcasting Corporation and are used under licence.

BBC logo © BBC, 1996

Doctor Who logo © BBC, 2012

Licensed by BBC Worldwide Limited

All rights reserved

This book, first published in 2013 by Children’s Character books Ltd under the title DOCTOR WHO: 11 DOCTORS, 11 STORIES, is published under licence from Children’s Character Books Ltd, a joint venture company between Penguin Books Limited and BBC Worldwide Limited.

Translation © Věra Kovářová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-869-6

ISBN mobi 978-80-7462-910-5

EOIN COLFER

První Doktor:

Doktorova velká ruka

1

Strand, Londýn, 1900

Doktor nebyl ze své nové biohybridní ruky příliš nadšený.

„Absurdní. Vždyť to ani není pořádná ruka,“ stěžoval si Alridgeovi. „Má jenom dva prsty, což je oproti tradičnímu humanoidnímu počtu poněkud málo.“

Alridge si nenechal žádné stížnosti líbit, ani od Pána času.

„Tak ji vraťte. Nikdo vám ji nenutí.“

Doktor se zamračil. Věděl, jakým stylem Alridge vyjednává a že xingský chirurg teď nahodí udičku, aby odlákal zákazníkovu pozornost.

„Chtěl byste vědět, proč jsem zavřel svou ordinaci na Gallifrey?“ zeptal se Alridge.

Udička nahozena. Vždycky když potřeboval Alridgeovu pomoc, vytasil se chirurg s touhle historkou.

„Že by za to mohl náš titul?“ otázal se Doktor nevinně.

„Přesně,“ opáčil Alridge. „Říkat si Pánové času? Není to trochu nabubřelé? Temporálního imperátora už vám někdo vyfoukl, co? Škoda, mohli jste to zkrátit na Temperátor.“

Temperátor, pomyslel si Doktor. To je skoro zábavné.

Zábavné, protože jeden Pán času známý jako Bytový architekt na jedné konferenci s velkou slávou navrhl naprosto stejný titul a po zbytek jeho kvantových dnů mu nikdo neřekl jinak než Zlý Temperátor.

Doktor ale nemohl nechat problesknout svou podlouhlou tváří ani náznak úsměvu – zaprvé proto, že jeho úsměvy obvykle vypadaly jako smrtelný škleb, a zadruhé proto, že by Alridge využil situace a vyhnal by cenu ještě výš.

„Pět prstů, Alridgi,“ trval na svém. „Potřebuju kompletní ruku už jenom proto, abych si ráno zapnul košili. Lidi dávají knoflíky na ty nejdivnější místa, i když dobře ví, že existuje suchý zip.“ Pohlédl na svoje kapesní hodinky. „Nebo spíš bude, asi tak za půl století.“

Alridge zacinkal na jeden z ohnutých keramických prstů svým skalpelem. „Kostra má jen dva prsty, to uznávám, Doktore, ale biorukavice jich má pět, včetně palce, všechny ovládané signály z kostry. Hotový biohybridní zázrak.“

To na Doktora udělalo dojem, ale nedal na sobě nic znát. „Dal bych přednost stoprocentně biologickému zázraku, pokud by vám to nevadilo. A strašně spěchám.“

„Přijďte za pět dní,“ odpověděl mu Alridge. „Vaše ruka z masa a kostí tu na vás bude čekat. Potřebuju jen malý vzorek.“ Vrazil Doktorovi pod nos sklenici. „Plivněte, prosím.“

Doktor mu vyhověl s úlevou, že plivanec pro tentokrát postačí. Před nějakou dobou, po celém tom fiasku se Záhadným Dvojníkem, byl nucen se rozloučit s dvěma litry TL-pozitivní krve, ze které pak separovali plazma.

„Pět dní? Nemohl byste to trochu uspíšit?“

Alridge pokrčil rameny. „Je mi líto. Mám tam vzadu bandu obojživelných lidí, kteří syčí po prodloužení ocasů. Stojí mě celé jmění, protože jsem si musel najmout hasičské auto, abych je mohl kontinuálně zvlhčovat.“

Doktor pražil Alridge pohledem, dokud obtloustlý chirurg nepovolil.

„Dobrá. Dva dny. Ale bude vás to něco stát.“

No jistě, pomyslel si Doktor a připravoval se na špatné zprávy. „Kolik přesně mě to bude stát?“

Ačkoli kolik byl pravděpodobně špatný termín, protože Alridge obvykle obchodoval spíš s komoditami než s penězi.

Chirurg se poškrábal na strništi, které mu tečkovalo bradu jako bodliny dikobraza. Pokusil-li se některý z londýnských výrostků, budižkničemů, lapků a pobudů vejít do Alridgeových Mechanických oprav a rekonstrukcí s nadějí, že upláchne s nějakým tím třpytivým řetízkem, čekalo na něj nemilé překvapení. Protože Alridge dokázal nafouknout tváře a vystřelit z nich jedem napuštěné bodliny s rychlostí a přesností srovnatelnou s kočovníky z Bornea a jejich smrtícími foukačkami. Provinilec se pak probudil o šest hodin později připoutaný k zábradlí u věznice Newgate a na posledních pár dní měl jen velmi mlhavé vzpomínky. Vězeňští dozorci začali těmto občasným přírůstkům říkat „čapí děti“.

Doktor s úšklebkem ukázal na Alridgeovu bradu. „Snažíte se mě zastrašit, Alridgi? Má to být výhružka?“

Alridge se zasmál a brada se mu zavlnila. „Ale no tak, Doktore. Tohle je přece na tom to zábavné. Obchod a tak. Naše malá hra.“

Doktorův výraz byl nečitelný. „I kdybych nepřišel o jednu ruku, neusmíval bych se jako idiot. Nesměju se. Nehraju hry. Mám vážné poslání.“

„Dřív jste se smál,“ opáčil Alridge. „Pamatujete na tu záležitost s vražednými žížalami? To přece bylo k popukání, ne?“

„Ty žížaly vylučovaly oxid dusný,“ odvětil Doktor, „zde známý jako rajský plyn, takže jsem se smál jaksi proti své vůli. Obvykle se veselí neoddávám. Vesmír je vážné místo a já jsem nechal svou vnučku na hlídce u jednoho domu.“

Alridge na desce stolu roztáhl prsty. „Dobrá. Věřte, že tuto nabídku dělám jen kvůli úžasné Susan. Za pronájem biohybridu a výrobu nové ruky v mé magické kádi požaduji…“ Zarazil se, protože sám věděl, že to, oč právě hodlá požádat, nebude Pánem času bez smyslu pro humor přijato s nadšením. „Týden vašeho času.“

Doktor chvíli nechápal.

„Týden mého času?“ Pak do sebe zapadla ta správná ozubená kolečka a Doktorovi to došlo. „Chcete, abych byl vaším asistentem.“

„Jenom na týden.“

„Sedm dní? Chcete mě jako asistenta na celých sedm dní?“

„Vy mi zaručíte svůj čas a já vám zaručím… ruku. Mám jednoho opravdu důležitého stálého klienta, který ode mě něco potřebuje. Mít po boku chytrého chlapíka, jako jste vy, by mi hodně pomohlo.“

Doktor se jedinou zbývající rukou štípl do čela. „To není možné. Můj čas je drahocenný.“

„Samozřejmě se můžete zregenerovat sám,“ navrhl Alridge nevinně. „Možná bude mít ten další chlápek větší smysl pro humor. O smyslu pro módu ani nemluvě.“

Doktor se naježil, i když ne tak dramaticky, jak to občas dělal Alridge.

„Tento oděv mi vybral počítač, abych zapadl mezi místní. Móda s tím nemá co dělat. Móda je totiž přesně taková ta lehkomyslná zábava, která lidi…“

Doktor větu nedokončil a chirurg se rozhodl, že to za něj neudělá, i když oba věděli, že chybějící slovo je „zabíjí“. Doktor ho nechtěl vyslovit, aby tím snad smrt nepřivolal. Bylo jí v Doktorově životě až dost. Alridge to věděl a soucítil s ním.

„Dobrá, Doktore. Vypěstuju vám ruku výměnou za čtyři dny vašeho času. Solidnější nabídku byste nikde nedostal.“

Doktor o tom neochotně zauvažoval. „Čtyři dny, říkáte? Mám na to vaše slovo kolegy – návštěvníka této planety?“

„Máte mé slovo chirurga z kláštera Xing. Můžu vám ruku doručit do TARDIS, pokud chcete. Kde parkujete?“

„Nad Hyde Parkem.“

„Držíte si nosánek nad smogem? Vlastně tu mám pár pěkných nosů, kdybyste náhodou měl zájem o něco méně… výrazného.“

Hovor nebezpečně zaváněl prázdným klábosením a o klábosení ani nezávazné povídání Doktor příliš nestál. Co se týče klepů a žvanění, ty přímo nesnášel.

„Čtyři dny,“ zopakoval. Doktor zvedl pahýl svého levého zápěstí, na kterém dřív seděla jeho levá ruka, a bez dalšího slova přitiskl biohybridní pařát chirurgovi na hruď.

Alridge přešel to gesto mlčením a pozvedl husté obočí. Nakonec byl Doktor nucen požádat: „Připojil byste mi prosím tu biohybridní ruku?“

Alridge vytáhl z opasku svůj sonický skalpel.

„Opatrně s tím,“ řekl Doktor. „Není dobré se nechat unést.“

Alridge zatočil skalpelem jako obuškem. „Jistě, pane. Opatrnost je mé druhé jméno. Ve skutečnosti je mé druhé jméno Nešika, ale to odrazuje zákazníky a vypadám pak jako jeden z těch trpaslíků, kterým jednou přinesou slávu pohyblivé obrázky.“

Doktor neodpověděl a ani se nepohnul, protože Alridge už pracoval na jeho zápěstí a připojoval k němu dočasnou hybridní ruku, odřezával spálenou tkáň a hledal nervová zakončení.

Úžasné, pomyslel si Doktor. Nevypadá, že by se nějak zvlášť soustředil, a já přesto nic necítím.

To bylo samozřejmě poznávací znamení xingských chirurgů – jejich pozoruhodná rychlost a přesnost. Doktor kdysi slyšel historku o tom, jak se učedníci budili uprostřed noci bolestí, protože jim profesor amputoval jejich vlastní prst u nohy. Pak jim měřili čas, jak dlouho jim bude trvat znovu si prst přišít s pomocí dentální nitě, tří ještěrkových svorek a sklenice světlušek.

Něco jako Bradavice, pomyslel si Doktor a uvědomil si, že tuhle narážku nikdo neocení ještě skoro celé století.

Během několika minut už chirurg natahoval plastickou kůži ovládanou myšlenkami a poodstoupil, aby si s obdivem prohlédl svou práci.

„Tak, zkuste s ní pohnout.“

Doktor poslechl a ke svému zděšení zjistil, že jsou na ruce nalakované nehty.

„Není to snad náhodou dámská ruka?“

„Jo,“ připustil Alridge. „Ale byla to statná žena. Mužná jako vy. Nesnášela smích a tak. Vy dva byste si skvěle rozuměli.“

„Dva dny,“ řekl doktor a natáhl prst se zahnutým, rudě nalakovaným nehtem.

Alridge se ze všech sil snažil potlačit záchvat smíchu, až jeden osten z jeho brady vystřelil do zdi. „Promiňte, mistře, tedy Pane času, sire. Je těžké vás brát vážně, když máte nalakované nehty.“

Doktor sevřel umělé prsty v pěst, narovnal si astrachánový klobouk a rozhodl se co nejdřív si opatřit pár rukavic.

Alridge podal Doktorovi jeho hůl.

„Neřekl jste mi, jak jste o ruku přišel.“

„Ne,“ odpověděl Doktor. „Neřekl. Pokud to musíte vědět, bojoval jsem s Pirátem duší, který mě zranil žhavým mečem. Naštěstí žhavé ostří kauterizovalo ránu, jinak byste se teď asi díval na úplně jiného Doktora. Samozřejmě jsem pomocí čisté koncentrace dokázal vytěsnit bolest.“

„Piráti duší,“ ušklíbl se Alridge. „Tu zvěř nikdy neošetřuji. Je to otázka zásad.“

„Hmm,“ zabručel Doktor a zapnul si vojenský svrchník až ke krku. Mohl říct „pche, humbuk“, ale ta hláška už patřila někomu jinému.

2

Strand byl plný pouličních prodavačů a otrhaných dětí, které denně přicházely z londýnských slumů, aby pronásledovaly bohaté džentlmeny, stejně jako železo následuje magnet, a rudolících opilců klopýtajících z nechvalně proslulé krčmy U Psa a kachny. Pokud si někdo všiml postaršího bručouna kráčejícího směrem k Charing Cross, nic zvláštního by na něm nespatřili, kromě toho, že trochu překvapeně hleděl na svou levou ruku, jako by k němu promlouvala.

Vysloužilý voják, mohli by si myslet při pohledu na jeho svrchník a pravidelný krok.

Možná světoběžník, mohli by odtušit z jeho ruského klobouku.

Nebo výstřední vědec – tomu napovídaly lokny bílých vlasů pohupující se v chůzi, nehledě na slonovinové držadlo lupy vykukující mu z kapsy.

Nikdo netušil, že je toho večera v jejich středu Pán času. Nikdo kromě jeho vnučky Susan, pravděpodobně jediné osoby ve vesmíru, jež dokázala Doktora přimět k úsměvu při pouhé myšlence na ni.

Mnoho věcí Doktorův úsměv nevyvolávalo: klábosení, odpovídání na otázky ve chvílích nouze, odpovídání na otázky ve chvílích naprostého klidu, malby gallifreyských subjunktivistů (banda podvodníků), pozemská pomazánka známá jako Marmite, lidský televizní pořad Blakeova sedma, jenž byl naprosto absurdní, a vlhká, štiplavě zapáchající viktoriánská tlačenice. Londýňané museli snášet typický odér složený z dvou dílů otevřené kanalizace, jednoho dílu uhelného dýmu a jednoho dílu pachu nemytých těl. Tento výrazný zápach neměl slitování a čichala ho pradlena stejně jako královna. Letní horko nebo stálý vítr dokázaly zápach ještě vystupňovat a Doktor měl dojem, že neexistuje ve vesmíru puch, který by víc nesnášel.

Když došel na Charing Cross, nedokázal ten pach už vydržet a mávl si na drožku. Odmítl drožkářovu nabídku půlky sendviče, přitiskl si k ústům vzduchový filtr maskovaný v kapesníku a zabořil se hluboko do sedadla, aby řidiči naznačil, že nestojí o žádné další otázky. Nesledoval cestu, nevšiml si ani zajížďky přes Picadilly, kde se převrátil mlékařský vůz a jeho náklad se rozlil po ulici, a věnoval se v mysli problému, který ho stál mnoho nocí spánku a čerstvě také levou ruku.

Piráti duší byli odporní tvorové. Ubohá sebranka humanoidních druhů z celého vesmíru, majících společné jen dvě věci. Zaprvé, jak už bylo řečeno, vypadali zhruba jako lidé, a zadruhé, nedali by ani zlámanou grešli za život někoho jiného. Piráti duší měli velmi specifický modus operandi – vybrali si planetu, jejíž obyvatelé dosud neměli hyperprostorové schopnosti, pak nad ní zakotvili v oblacích a vyslali dolů jezdce jedoucího na antigravitačním vlečném paprsku nesoucím uspávací prostředek, rovnou do ložnic malých dětí. Antigravitační paprsek byl chytrý nápad, ale uspávadlo v něm bylo přímo geniální, protože i když se oběť vzbudila, sedativa způsobila, že si její mozek vytvořil nějakou fantastickou pohádku, a tak se nechala dobrovolně odnést pryč. Věřily, že jsou schopny létat, nebo se jim žokej zdál jako slavný dobrodruh, jenž nutně potřebuje jejich pomoc. V každém případě se nebránily a nedělaly rozruch a hlavně nedocházelo k poškození zboží. Když paprsek dopravil děti do pirátské lodi, poslali je do strojovny a zavěsili je k helmám vysávajícím mozek, nebo je rozsekali na orgány a končetiny, které si pak piráti transplantovali sami na sebe. Nic nepřišlo nazmar, ani jeden nehet, ani jeden elektron. A proto se oněm banditům říkalo Piráti duší.

Doktor piráty vytrvale pronásledoval napříč vesmírem i časem. Stalo se to jeho posláním, jeho posedlostí. Podle jeho galaktické sítě byla posádka, která ho připravila o ruku, poslední posádkou operující na Zemi. Naposledy se s nimi zapletl právě v tomhle městě a TARDIS tu teď znovu detekovala jejich antigravitační stopu. Pro piráty to bylo už dvacet let od doby, kdy jejich kapitán amputoval Doktorovi levou ruku, ale pro Pána času, který v TARDIS skočil o mnoho let kupředu, to byla velmi čerstvá rána.

Nastalo něco, co by Susan nazvala průlomem. Lodě Pirátů duší se často vyhýbaly úřadům díky tomu, že měly neproniknutelné štíty, které znemožňovaly jejich odhalení.

Museli přijít o jeden ze svých ochranných štítů, předpokládal Doktor. A díky tomu byli na chvíli viditelní, než to dokázali opravit. Spousta času na to, aby je TARDIS detekovala. Dobrá práce, moje milá.

Ať už vznikla díra v pirátském štítu jakkoli, byla už naneštěstí zase opravena a Doktor neměl tušení, jestli se Piráti pořád vznášejí nad Hyde Parkem, ukrytí v oblačné přikrývce, anebo už se přesunuli na další působiště. Pirátská posádka měla obvykle v zásobě zhruba stovku ulic, které v náhodném pořadí znovu a znovu navštěvovali. Obecně měli ale tendenci vracet se na hojná loviště. Pokud je tedy chtěl někdo vystopovat, stačilo mu jen velké odhodlání a spousta času.

A já mám obojí, přemítal Doktor. A k tomu vynalézavou vnučku.

Někdy až příliš vynalézavou. Možná by bylo moudré Susan zkontrolovat. Občas se zdálo, jako by svévolně ignorovala přesné instrukce, protože, jak sama říkala, zdálo se to správné.

A i když to často byla správná věc z morálního hlediska, jen zřídka to platilo i z hlediska taktického.

Stejně jako Doktor myslel na to, že se ozve Susan, pravděpodobně i Susan měla v úmyslu se ozvat jemu, protože Doktorův zápěstní komunikátor vibrací oznámil příchod zprávy. Nečekaně zavibroval vzápětí podruhé, pak potřetí. Následovalo několik dalších.

Doktor se podíval na malý displej a uviděl tucet zpráv. Všechny byly od Susan a všechny přišly ve stejný čas. Co to má znamenat? Sám tyto komunikátory navrhl a sestrojil. V případě potřeby dokázaly vysílat i napříč časem.

Pak mu to došlo.

Tupče. Tupče. Jak to, že tě to nenapadlo?

Alridge byl v tomhle městě inkognito. Zjevně nainstaloval pár rušících talířů. Kdyby kdokoli skenoval planetu, nenašel by po chirurgovi a jeho udělátkách ani stopy.

Susan se s ním snažila spojit celý večer, ale on byl v odrušené zóně.

Doktor se přesunul k poslední zprávě, která dorazila teprve před pár sekundami, a klikl na „přehrát“.

„Dědečku,“ říkal udýchaný Susanin hlas. Doktor ji slyšel dupat, jak běžela. „Už nemůžu čekat. Paprsek vnikl do čísla čtrnáct, jak jsi předvídal. Opakuju, číslo čtrnáct. Musím těm dětem pomoct, dědečku. Nikdo jiný tu není. Prosím, rychle přijď. Pospěš si, dědečku, pospěš si!“

Doktor se proklel, že byl tak hloupý, hodil směrem k drožkáři pár mincí a zařval na něj, ať pospíchá na konec Hyde Parku sousedící s Kensingtonskými zahradami.

Měla počkat. Řekl jsem jí, aby počkala. Proč musí být tak ztřeštěná?

Jak se blížili k řadovým domům na konci parku, přehrál si Doktor zbytek Susaniných vzkazů v naději, že v nich nalezne informace, které by mu pomohly zachránit ji i děti.

Jak tomu zatím rozuměl, seznámila se Susan v parku s třemi dětmi a přišla na to, že jejich rodiče odjeli kvůli otcovým problémům s nervy do zázračných nových lázní ve Švýcarsku. V obavách před kletbou zanechali s dětmi jistého kapitána Douglase, člena osobní stráže samotné královny, aby je ochránil.

Kletba. Rodina, stejně jako mnoho jiných, věřila, že děti mizí kvůli kletbě.

Doktor uviděl známé žlutohnědé světlo pirátského paprsku vstupujícího do domu. Vyskočil z drožky, proběhl po chodníku osvětleném mihotavou září plynových lamp a vyběhl po schodech domu číslo čtrnáct. Dveře byly typicky viktoriánsky pevné a ramenem je nebylo možné vylomit.

A co moje biohybridní ruka? vzpomněl si Doktor a rozhodl se podrobit Alridgeovu technologii zkoušce.

Bez zaváhání udeřil do dveří levou rukou. Prostřední kloub narazil do mosazného zámku a navzdory okolnostem Doktora na chvilku zaplavil pocit zadostiučinění, když kovový zámek pod nárazem zapraskal a okolní dřevo se doslova rozletělo na třísky. Jeden z umělých prstů sice praskl jako převařený párek, ale Doktor věděl, že to Alridge pochopí. Koneckonců, Susanin život byl v nebezpečí.

Vpadl do haly, a aniž by se podíval nalevo či napravo, zamířil hned po schodech nahoru. Piráti šli rovnou do patra, přímo do ložnice. Doktor věděl do které, protože pode dveřmi prosvítalo oranžové světlo a slyšel tlumené bzučení jako ze vzdáleného včelího úlu.

Antigravitační paprsek.

Jdu příliš pozdě. Má drahá Susan.

S téměř zvířecím řevem rozrazil dveře do pokoje falešným palcem a nad tím, co uviděl, se mu téměř zastavila obě jeho srdce.

Přesně takovou ložnici by člověk očekával v běžném městském domě lepší společnosti v Kensingtonu: vzorovaná sametová tapeta, na zdech zarámované obrázky – a oranžový paprsek ustupující arkýřovým oknem jako vystrašený had. Nicméně v jiném než Doktorově světě by se oranžový paprsek normálnosti asi poněkud vymykal.

Susan visela ve vzduchu. Proplouvala ven oknem se zasněným úsměvem ve tváři. Pohybovala se pomalu, jakoby pod vodou. „Našla jsem maminku. Setkám se s ní. Pojď se mnou. Podej mi ruku, dědečku.“

Doktor málem přijal nabízenou ruku, ale kdyby to udělal, vstoupil by také do paprsku, stejně jako k tomu přiměl Susan její soucit s dětmi. A na to bylo příliš brzy, neboť ve chvíli, kdy by se v paprsku nadechl, i na něj by zapůsobil uspávací prostředek, a i Pán času dokáže zadržet dech jen na určitou dobu.

Vedle Susan spatřil Doktor v paprsku i shluk dalších postav.

Dostali děti i stráž. Musím je všechny zachránit a nějak to už dnes večer skoncovat.

A tak doktor obešel paprsek, ignoroval Susaniny prosby, i když mu lámaly srdce, a vyšplhal bočním oknem na střechu, kde stál Pirát duší s obrovským mečem a čekal, aby se svezl zpátky do lodi na konci antigravitačního paprsku. Pirát byl obrovský a do půl těla nahý. Kůži mu brázdila směsice jizev a transplantované tkáně. Jeho nadměrná hlava byla kompletně vyholená až na copánek, který se mu tyčil nad temenem hlavy jako vykřičník.

Mano-a-mano, povzdechl si Doktor. A ten pirát je mnohem větší mano než já.

3

Doktor a Pirát stáli tváří v tvář na šířku jedné kluzké břidlicové tašky. Vítr stáčel mlhu do vírů a nad hlavami se jim rozprostíral obrovský prostor vesmíru. Jeden poryv sebral Doktorovi klobouk z hlavy a odnesl jej přes mišmaš sedlových střech na hromadu uhlí deset metrů pod nimi.

Budu ho zřejmě brzo následovat, uvědomil si Doktor. Neměl ale jinou možnost než se pustit s milým pirátem do boje. Koneckonců stál mezi ním a jeho vnučkou.

„Igby zabít bílý vlas,“ procedila skrz zaťaté zuby odporná kreatura. Podle všeho o sobě pirát mluvil ve třetí osobě, a Doktora označil barvou jeho vlasů, čímž ne náhodně uvědomil Doktora o existenci osoby jménem Igby, která má něco proti bílým vlasům.

„Propusť vězně,“ křikl Doktor do větru. „Nemusíš vést takovýhle život. Můžeš žít v míru.“

A i když si Doktor zbraně vždycky ošklivil, zrovna teď si přál, aby měl po ruce něco podstatnějšího než jen vycházkovou hůl, aby mohl odrážet rány, které k němu směřovaly.

„Bílý vlas mně líbit. On legrační,“ zařval Igby a jeho zvučný hlas prořízl vzduch. „Pojď zemřít, stařec.“

Existuje celkem velká šance, že přesně to udělám, zasmušil se Doktor. Ale navzdory špatným vyhlídkám nesmím prohrát. Někdy záleží na životě víc než na okolnostech.

Oranžový antigravitační paprsek pulzoval a vypaloval sloupec v londýnské mlze. V jeho útrobách se vznášely siluety omráčených obětí, jež si ve svých snech byly jisté, že se vznášejí ke svému na míru ušitému nebi.

Veselá dobrodružství, šplhání na stromy, hrdinství a tak.

Jak dlouho jim ta fantazie vydrží, než se ukáže realita pirátské lodi?

Doktor se vydal opatrně vpřed. Pečlivě si vybíral cestu na kluzkém hřebenu střechy, přičemž měl celou dobu napřaženou hůl. V okamžiku, kdy vystoupil ze zákrytu komína, udeřily do něj živly bočními poryvy větru a sprškami ledového deště. Ze všech sil se snažil na zrádném povrchu udržet rovnováhu, a kdykoli uvolněná taška vyklouzla ze svého lože a rozbila se o dláždění, uvědomil si Doktor, v jakém je nebezpečí.

Ačkoli moc nehrozí, že bych na to snad zapomněl.

Igby na něj čekal. Oči mu krvežíznivě plály, mával mečem ve složitých obrazcích, které každým máchnutím odkrajovaly Doktorův optimismus.

Tenhle mimozemšťan je zkušený zabiják. Žoldák. Jak bych mohl já, pacifista s hůlkou, doufat, že ho porazím?

Odpověď byla nasnadě.

Igby byl jezdec na paprsku, což prozrazovalo jemné zabarvení jeho kůže. Doktorovi to připomnělo (pokud lze někomu připomenout budoucnost) zapáchající toxický hnus, který si na kůži budou patlat dámy z jedenadvacátého století ve jménu opálené pleti. Jezdci byli imunní vůči uspávacímu prostředku, ale dlouhodobé působení paprsku jim obvykle poněkud pošramotilo IQ.

Takže. Igby se zdál být silný a rychlý, ale možná trochu mdlého rozumu.

Takže, přemýšlel Doktor, musím použít taktiku.

Udělat něco nečekaného.

Přibližovali se. Dle všeho měl Igby ve všem navrch. Byl na vrcholu sil, obdařený svaly, zlatými zuby a prostředkem masivního hrudníku se mu táhlo motto Pirátů duší: Nikdy nepřistáváme.

Doktor si všiml, že se Igbyho stín zatřepotal a posunul, a uvědomil si, že se antigravitační paprsek pomalu vrací směrem k lodi. Pokud k tomu dojde, bude všechna naděje ztracena. I kdyby Susan přežila a on ji znovu našel, bude z ní úplně jiný člověk – a její úžasný duch bude zlomený.

„Ne!“ vykřikl. „To nedovolím!“

Igby se zasmál a škubl hlavou směrem k Doktorovi, jako by nějakému neviditelnému kamarádovi dával najevo, že je Doktor blázen. Pak si i on všiml, že se paprsek vzdaluje, a došlo mu, že to tady musí co nejrychleji skoncovat, nebo by se mu mohlo stát, že zůstane trčet na Zemi.

„Líto, stařec. Ne hry už, prostě zabít mečem teď.“

Igby se vrhl na Doktora. Vzdálenost mezi nimi překonal dvěma rychlými kroky. Doktor před sebou v obranném gestu držel svou hůl, ale Igby mu ji stříbrným chráničem zápěstí vyrazil.

„Hlupák,“ odplivl si Igby. Plivanec procedil mezi zuby hrbolatými jako hřebeny hor.

Pozvedl čepel do výšky a sekl s ohromující silou na Doktorovu hlavu. Nebyl čas na hlouposti. Pirát měl zjevně v úmyslu rozpůlit jeden z největších čelních laloků ve vesmíru jedinou silnou ranou. Ačkoli to Doktor nemohl vědět, byl to Igbyho oblíbený trik a vytetované čárky na jeho pažích nezaznamenávaly počet dní ve vězení, ale spíš počet hlav, které rozetnul za náležitého svědectví minimálně dvou svých spolubojovníků.

Jak se Igby rozmáchl, došlo mu, že tu není nikdo z jeho kumpánů, aby mu dosvědčil další oběť, a tak otočil hlavu k lodi, jen aby zkontroloval, jestli je některá z kamer na přídi zaměřená na něj, a aby kameře poskytl jasný pohled na svou tvář a tím předešel jakýmkoli pochybnostem.

„Podívat,“ křičel směrem ke kameře. „Já zabít bílý vlas. Žádný problém.“

Igby ucítil náraz, jak očekával, ale byl poněkud jiný než ten, který obvykle signalizoval jeho oblíbený smrtící úder na lebku.

Igby obrátil pohled k Doktorovi a s velkým překvapením uviděl, že stařec drží jeho meč v levé ruce.

„Igby,“ řekl Igby. Bylo to jediné slovo, které ho napadlo.

Pirát škubnul mečem, ten byl ale uvězněný v Doktorově biohybridním sevření. Igby to zkusil znovu, tentokrát vší silou. Doktora to na chvilku zvedlo ze střechy, a pak dočasný pojící polymer, který spojoval biohybridní rukavici a Doktorovo zápěstí a nikdy neměl poznat podobné blázniviny na střechách, prostě povolil a s mlaskavým zvukem se od zápěstí oddělil. Igbyho škubnutí ho vychýlilo z rovnováhy za hranici veškerých pokusů se zachránit a Pirát přepadl dozadu.

Doktor napřáhl obnažené keramické prsty a pokusil se piráta zachytit, ale Igby už byl mimo jeho dosah. Mohl jen nevěřícně zamrkat na protézu, která se k němu natahovala, a zamumlat poslední slova svého mrzkého života.

„Hák,“ zaskřehotal a po všech čtyřech se svezl po střeše a spadl dolů do tmy.

Doktor litoval každé ztráty života, jakkoli ohavného, ale teď nebyl čas na to truchlit nad Igbyho smrtí. Oranžový vlečný paprsek mizel do oblak a za několik sekund už bude mimo Doktorův dosah. Možná už dokonce byl.

Kéž bych už zregeneroval a byl ten vysoký chlápek s motýlkem, pomyslel si Doktor, který měl občas vize svých budoucích já. Ten je vždycky silný a rychlý. Předpokládám, že všechno to neustálé běhání sem a tam po chodbách, které pořád provozuje… bude provozovat… možná bude, v jedné z mých možných budoucností… je k něčemu dobré.

„Zatracený sled událostí,“ křičel na bezcitné živly. „Copak nemá mít člověk aspoň jednu rozumnou možnost?“

Pokud měly živly odpověď, nechaly si ji pro sebe.

„Asi ne,“ zamumlal si Doktor. „Tak vzhůru do té nerozumné.“

Kráčel po hřebenu střechy k nejbližšímu komínu. Šel co nejrychleji, než jeho podvědomí dojde, jaký šílený plán sleduje, a pokusí se ho zastavit. U komína zaškobrtl a uvolnil dvě tašky i s ptačím hnízdem. Odtamtud se odrazil a byl vyzdvižen blednoucím světlem pirátského vlečného paprsku.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Eoin Colfer

1

2

3

Michael Scott

Marcus Sedgwick

Phillip Reeve

Richelle Meadová

Malorie Blackmanová

Alex Scarrow

Charlie Higson

Derek Landy

Neil Gaiman