Copyright © 2003 by TWO OF A KIND, INC.

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Petra Klůfová, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu DIE IN PLAIN SIGHT

přeložila Petra Klůfová

Redakční úprava Helena Škodová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

e-mail: dagmar.wankowska@palmknihy.cz

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN Pdf 978-80-7543-036-6

IBSN ePub 978-80-7543-037-3

ISBN mobi 978-80-7543-038-0

ISBN 978-80-7466-943-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnováno

rodině Voglesongových,

jejíž komplikované soužití

s málo známou chorobou s názvem GS/FAP

povzbudilo více osob,

než sami tuší.

Prolog

Jižní Kalifornie

Před dvěma lety

S každým prudkým, rozmáchlým tahem získával obraz tvar modelovaný dravými stíny a drásavými výstřiky vody, jako když temnotu roztínají skřeky. Ovšem žena na plátně křičet nemohla.

Surová mužská ruka jí stlačila hlavu pod kouřící hladinu lázně. Plavé vlasy prozářily rozvířenou vodu jako paprsky. Pravou rukou rozdrásla vrahovo předloktí až do krve. Od zápěstí se jí odrazil kratičký třpyt, ale pak už ji pohltila nelítostná temnota a vymáčkla z ní život.

Byla prostě jen další z těch, jež zemřely všem na očích, ač to nikdo neviděl. Další kořist toho, co bulvár označoval jako prokletí rodu Savoyových.

Muž se zarazil a ohlédl se po ponurých řadách dalších obrazů vyrovnaných u stěn ateliéru pro porovnání. Pak zkušeně vylepšil stín v plavých vlasech, prohloubil kontrast tmy a diamantů, přidal odraz krvavě rudého měsíce, a štětce odložil, aniž by plátno podepsal. Tento obraz zůstane anonymní.

Výjimečně.

To byla součást zábavy, všechny vykolejit. Znervóznit. Přimět je k dohadům, zda další obraz doputuje k nim, sdělovacím prostředkům nebo policii.

Neměli tě zabít, tanečnice. Byla jsi moje. Nemůžu je zabít na oplátku, ale budu je trestat.

A trestat.

Existuje-li Bůh, pak všichni skončí v pekle...

Se zlověstným úsměvem se ohlédl po kalendáři. Nepotřeboval si ověřit datum schůzky se smrtí, ale pohled na hladkou stránku byl součástí rituálu, součástí pomsty. Měsíc a den zapsal rudým inkoustem, dal je do kroužku a zavřel oči.

Shořte v pekle, parchanti.

Shořte.

1.

Pasadena, Kalifornie

Leden

Úterý, brzy ráno

Lacey Quinnová se rozhlédla po elegantně zrestaurovaném starém domě v Pasadeně a připravila se na blížící se bouři. Matka s otcem si hověli v zahradním altánu u pozdní snídaně. Lacey přijela od pobřeží bez ohlášení, soudila, že takhle to pro ni bude snazší.

Teď si tím už nebyla tak jistá.

„Vzpomínáte na charitativní dražbu uměleckých děl pro Fond okresu Moreno? Minule jsem se o tom zmínila,“ začala Lacey.

Matka jen něco znuděně broukla. Charitativní akce patřily sice k jejím vášním, ale dceřin zájem o výtvarné umění Dottie Quinnovou mátl i popuzoval. S výjimkou špiček v oboru bylo malování odporně špinavá záležitost. Dottie dávala přednost pořádku a vkusu.

„A co je s tím?“ zajímal se otec.

Lacey by radši zavedla řeč jinam, protože najisto počítala s hádkou. „Kromě těch dvou obrazů, které Susa Donovanová přinese na výstavu, chce ještě přímo na jevišti namalovat další obraz a vydražit ho rovnou na místě právě pro nadaci Občané za regulaci výstavby.“

Zbabělče, vysmálo se jí vnitřní já. Copak ses tu dálku táhla jen kvůli tomu?

Brody Quinn s povzdechem zalistoval v právnické ročence, kterou měl na klíně. „To je milé.“

„Milé?“ Lacey si zapřela barvami zmazané ruce o stejně zmazané džíny. „Víš vůbec, že Susin jediný obrázek malý jako poštovní známka vynese víc než tisíc jiných děl?“

„Tak si aspoň může odečíst z daní slušnou částku,“ pokrčil Brody rameny. „A co má být?“

„Kromě toho, že daruje obraz,“ procedila Lacey skrz zaťaté zuby, „je ochotná posoudit všechny staré obrazy, co lidi donesou. Něco jako znalecký odhad ceny.“

„Chytrý nápad,“ chytila se Dottie okamžitě. „Každý věří, že mezi rodinnými krámy má schovaný poklad, tak to zajistí obrovskou návštěvnost a spoustu publicity pro celou akci. Zavedu to i při svých dobročinných dražbách. A klidně to pojmenuju po tvém krámku Ztracené poklady.“

Lacey se povedlo potlačit úšklebek. Obchůdek byl malý, ale zvládal uživit ji i její společnici Shaylu Carlyleovou díky tomu, že prolézaly bleší trhy široko daleko a pátraly po zajímavém zboží.

Brody usoudil, že k tématu nemá co dodat, a znovu se ponořil do ročenky.

„Jde o to,“ nakousla Lacey a chvilku sváděla boj s pramenem kudrn, jenž jí vyklouzl zpod čelenky. „Ksakru.“ Shrnula si vodopád vlasů dozadu a opět ho zkrotila čelenkou.

„Kdyby sis je dala ostříhat nakrátko, miláčku, měla bys klid,“ ozvala se Dottie.

„Jenže to bych ke kadeřníkovi musela každých pár týdnů.“

„No a?“

„Vtip je v tom, že za posouzení obrazu si Susa účtuje jen dvacet dolarů.“

Dottie okamžitě spatřila příležitost. „Výborně. A peníze taky daruje na charitu, je to tak?“

„Jistě. Za nás jí donesu tři obrazy,“ dořekla Lacey nejistě.

„Určitě na tebe bude laskavá,“ povzbudila ji Dottie. „Někde v časopise jsem se dočetla, že má šest dětí, a dokonce i vnoučata.“

„Nemluvím o svých obrazech,“ zahučela Lacey polohlasem. „Myslím ty dědovy.“

Brody práskl ročenkou o stůl tak hlučně, až se kočka na pohovce vyděsila a utekla do bujného houští za altánem.

„To je pořád dokola,“ zasyčel Brody vztekle. „A nedáš pokoj a nedáš!“

Lacey vzdorně vystrčila bradu. „Nedám pokoj, protože vy si nedáte říct. Takže to budu opakovat!“

„Nejdřív bys mě musela přesvědčit, že jsem neměl –“

„Ale ne, tati. Hádali jsme se kvůli tomu už tolikrát, že předem známe argumenty toho druhého. Ty si zkrátka myslíš, že dědečkovy obrazy nestojí za místo na stěně, ale já tvrdím opak. Myslím si o něm, že je – byl –“ Polkla. Od dědečkovy smrti sice uběhly už dva roky, ale Lacey ztráta ještě nepřebolela. Občas se jí dokonce zdálo, že ho koutkem oka zahlédla na ulici, v obchodě. „Dědeček byl skvělý malíř, nejspíš strčí do kapsy většinu impresionistických krajinářů, co visí v muzeích a galeriích po celé Americe. Jeho umění věřím. A on zase věřil mému.“

„Zlato, ale otec jistě –“ namítla Dottie.

Lacey byla k nezastavení. „Kdybych neměla dědečkovu podporu, nikdy bych se neodvážila vybojovat si u vás svůj sen. Přece od vás nechci peníze ani požehnání. Dokonce se obejdu i bez svolení, obrazy odkázal mně. Ale dlužím mu aspoň pokus získat pro něj umělecké uznání.“

„Ještě pořád toužíš sepsat dílo David Quinn: Biografie neznámého malíře? pohodil Brody hlavou.

„Chci vědět, kde se u nás ten talent vzal. Miluju svou rodinu, ale nezapadám do ní jako moje sestry.“ Suše se usmála na matku: „Ale dvě ze tří, to není špatný výsledek, ne?“

„Lacey,“ vydechla matka a láskyplně ji objala, „my tě přece milujeme.“

„A já vás taky,“ oplatila matce objetí, „ale to neznamená, že jsme ze stejného těsta. Čím jsem starší, tím víc jsem svá. Dědeček Duha to chápal. Rozuměl mi, když jsem stála na rozcestí a musela bojovat. Proto chci světu ukázat, jak velký to byl umělec.“

Brody se lokty opřel o stůl a sevřel hlavu v dlaních. Bože, to je ale polízanice. Nahlas řekl: „No dobře, pokud tolik chceš zjistit všechno kvůli svému milovanému dědečkovi, mému otci, co byl tak sebestředný hajzl, že mu nebylo rovno, tak si posluž.“ Vzhlédl na zaskočenou dceru. „Tebe jedinou ráčil vzít na vědomí. Nás ostatní jen strpěl.“

Lacey netušila, co na to říct.

„Nebyl to příjemný člověk,“ dodal Brody. „Informace o něm ti budou na nic, jen tě rozesmutní. Nech to plavat, Lacey. Někteří lidé jsou jiní, než se zdá.“

„Byl nesmírně nadaný malíř,“ stála na svém. „Mrzí mě, že nebyl dobrý otec a manžel, ale...“

„Ale stejně to uděláš.“

Přikývla. „Vždyť proto všechno odkázal mně. I když žádný obraz nepodepsal, znal hodnotu svého umění, stejně jako já. Vy to neuznáváte.“

Brody chvíli přemýšlel: „A co když ta malířka na aukci usoudí, že otcovy obrazy nejsou nic výjimečného?“

„Moc bych se divila.“

„Já ne. Pokud si někdo zaslouží zapomnění, je to on.“

Lacey se smutně usmála. „V historii se umění a zásluhy skoro vždy míjely.“

Brody věděl své. Čím méně se svět bude šťárat v minulosti jeho zatraceného otce, tím líp. Kdyby ze skříně vypadl nějaký rodinný kostlivec, odnesla by to Brodyho kariéra.

„Lacey, ještě jednou: Nech to plavat!“

„Promiň, tati. Nemůžu. Ale udělám to anonymně, nedělej si starosti, že by to negativně dopadlo právě na tebe.“ Pokrčila rameny.

„Anonymně?“ zamračil se otec. „Nechápu.“

„Dědeček své obrazy přece nikdy nepodepisoval. Předložím je k odhadu jménem svého obchodu, jako kontakt dám svůj e-mail, ve kterém neuvádím jméno. Ale i kdyby mě někdo vystopoval a zajímal se o další obrazy, budu tvrdit, že jsem je koupila na blešáku. To je moje oficiální pracovní náplň, takže o nic nejde.“

Brody jen nespokojeně potřásl hlavou, ale už nenaléhal. Jestli se Lacey dozví, že dědovy obrazy jsou bezcenné, celý rozruch vyšumí. Ale jestli ne...

No, pokud to dojde tak daleko, tak Brody ten most k minulosti osobně spálí.

2.

Los Angeles

Leden

Úterý ráno

Ian Lapstrake nebyl žádný trouba. Když na něho vyštěkla Dana Gaynorová, partner firmy Rarities Unlimited, rázem vyskočil a okázale jí věnoval pozornost.

„Tak poslyš, kámo!“ To oslovení si vypůjčila od svého společníka S. K. Nialla. „Už mě ksakru nebaví, že mi neodpovídáš na maily! Jak máme zjistit, že ten projekt stihneš? Termín už hoří!“

„Pager mám zapnutý pořád!“

„Pager si strč někam!“

„Tak špatně na tom nejsem, ale díky za radu.“

Dana probodávala pohledem Ianovy tmavé oči i náznak milého úsměvu. Měla sto chutí seřvat ho jako psa, ale vypadal nevinně a důvěřivě.

Takový však nebyl.

„Vy jste s Niallem banda,“ potřásla hlavou. „Nemůžu si pomoct, ale když vám chci vynadat, vždycky se rozbrečím smíchy.“

Nebyla to tak docela pravda, ale Ian měl dost rozumu, aby si to nechal pro sebe. Ty chvíle, kdy se Dana nakonec nerozchechtala, měl do paměti vypálené jako žhavým železem.

Upírala na Iana stejně tmavé oči, jako měl on. Vysvětlila: „Zkoušela jsem tě sehnat. Donovan si dělá starosti.“

„Vyhrožují mu únosci?“ vyhrkl Ian okamžitě.

„Ale kdepak, nikdo nehrozil, že unese Susu a vyhandluje ji za pár melounků,“ mávla Dana rukou. „A ty máš mít oči na šťopkách, aby to tak i zůstalo!“

„Takže máme ohlídat ji, ne obrazy!“

„Jak to vyjádřil její manžel Donovan: ‚Susa může vytvořit další obrazy, ale sebevíc obrazů nedokáže vytvořit Susu.‘“

„Hlavně že má jasné priority,“ zazubil se Ian.

Dana se málem zasmála. „A nestydí se k nim přiznat. Normálně by Susu doprovázel někdo z rodiny Donovanových, ale...“ pokrčila rameny. „Čas od času ani manžel, čtyři synové a dva zeťové nestačí. Nemají zkrátka čas.“

„Od čeho bychom měli přátele?“ přikývl Ian na znamení, že zadaný úkol bere na vědomí. „Hlásím se do služby. Ale co dodávka fotografií od Lazarra?“

„Niallův problém.“

„Ty pergameny?“

„Má je na starosti Mary.“

„A co ten, snad pravý, Ludvík Čtrnáctý –“

„Pro teď,“ skočila mu Dana do řeči, „máš jedinou náplň práce, a tou je Susa Donovanová. Ostatní tvoje projekty jsme pozastavili.“

Ian se usmál. „Nedáš si ujít šanci vyšplhat po Donovanových blíž k bohatším zákazníkům, co?“

„Nemám ponětí, o čem vůbec mluvíš.“ Dana s chladným výrazem v obličeji odkráčela, ale předtím ještě dodala: „Od téhle chvíle kontroluj maily, pošlu ti podrobné informace, kdy a kde dnes odpoledne vyzvedneš Susu.“

Ian s mužským uznáním sledoval plavné houpání Daniných boků. Pak si strčil ruce do kapes kalhot a odloudal se ke kávovaru. Jak to vypadá, kofein pro něho zůstane jedinou povolenou drogou, dokud charitativní akce Susy Donovanové neskončí.

Aha, a ještě čtení mailů.

3.

Ranč Savoy

Jižní Kalifornie

Úterý ráno

Dnes ráno Warda nezklidnily ani elegantní barvy a čalounění velké jídelny sídla Forrestových. Zlatý retrívr Honey Bear nespouštěl ustaraný pohled ze svého pána, jenž neklidně přecházel po perském koberci sem a tam. Ignoroval starožitný nábytek, nevnímal portréty předků. Beztak jeho předky nebyli, jak mu s náramnou chutí otloukávala o hlavu nyní už zesnulá manželka, ale ani v opačném případě by je nevzal na vědomí. Zrovna teď řešil proklatě tvrdý oříšek.

Rozhodně svou výnosnou pozemkovou říši nedovedl až do jednadvacátého století díky líbezné povaze a bohabojnosti. Ksakru, je mu přes sedmdesát a nikdy se od něho nečekalo, že se bude chovat jako svatoušek.

Až teď.

Angelique Whiteová byla vážně osina v zadku, bohužel ve své zbožné pěstičce držela celou budoucnost ranče Savoy. Tomu se říká prokletí. Kriste! Znělo to jako titulek do bulváru.

„Kdyby tak všechny ženské táhly k čertu!“

Honey Bear při zaslechnutí pánova hlasu nadšeně zabušil ocasem do podlahy.

Rory Turner, šerif okresu Moreno a Wardův bývalý zeť, vzhlédl od zprávy, kterou sem právě donesl. Na rozdíl od Warda, oblečeného na lov bažantů, měl Rory uniformu včetně zbraně i klobouku.

„O čem to mluvíš?“ zajímal se Rory.

„Vedle svaté Angelique vypadá i Matka Tereza jako děvka.“

Zhnusený tón staršího muže Roryho pobavil, ale úsměv si nedovolil. Ward chtěl vyhrabat nějakou špinavost na výkonnou ředitelku New Horizons, jež čirou náhodou byla i jedinou dcerou televizního kazatele a hýčkanou celebritou v Savannah. NH byl velký investiční fond, jenž se mimo jiné zaměřil i na budování komunit, kde je „dost místa pro rodinu, pospolitost, církev i Boha“. Ranč Savoy nadbíhal NH a Angelique už dlouhých deset měsíců, ale kdykoliv byl podpis smlouvy na spadnutí, něco se stalo. Většinou průšvih. Wardova dcera měla geniální nadání proniknout na titulní stránky v tom nejnevhodnějším okamžiku, případně se jedno z jeho vnoučat kmitlo v televizi, jak na někoho – obvykle na zbožného křesťana – huláká urážky a nadávky, a Angelique zase ucukla.

A kdykoliv couvla, vymáčkla z Warda další slevu, než se zase milostivě vůbec uráčila pustit do dalšího jednání. Na to, že spoustu času proflákala v kalných zákoutích své hlavy a zbožně mluvila do prázdna, však byla jedním z nejdrsnějších kšeftařů, s jakými se Ward kdy setkal.

„Jo, v životě jsem měl proklepnout hromadu lidí, ale nikdo neměl k svatořečení nakročeno tak jako ona,“ souhlasil Rory a hodil zprávu na stůl před Wardovu prázdnou židli. „Žádný milenec ani milenka, žádné drogy, žádný chlast, žádné podivné půjčky nebo přesuny financí, ani utajené kreditky. Žádná pokuta nebo podmínka. Pravidelně přispívá na charitu a dvakrát týdně chodí do kostela. Dobře se obléká, ale má na to. Vede rodinný podnik, a navíc sakra dobře. Vzorně platí daně. Svoje právní a účetní firmy dohání k šílenství, protože po nich vyžaduje víc než jen neposkvrněnou pověst. Dokonce i psy venčí jen vodítku.“

Ward popadl zprávu a pročetl si závěr. „Ježíši. Vážně měla jít na jeptišku.“

Udržovat si tak úzkostlivě čistý morální profil – aspoň navenek – byla pekelná dřina a rodina Forrestových si selhání nesměla dovolit. Fúze se musela podařit, protože jinak ranč Savoy dopadne jako řada podobných velkých rodinných farem, umořených daněmi, ekology a neschopnou mladou generací až ke krachu.

Neschopnost nebyla jejich problém. Správní radu Savoy Enterprises sice ovládali Blissy se Savoyem, ale otec stále ještě držel otěže v rukou. Po jeho smrti si můžou dělat, co je napadne, ale ať ho vezme čert, kdyby to sám dovolil.

„Šťourej do toho dál!“ nařídil Rorymu. „Do posledního jednání moc času nezbývá. Sežeň mi jedinou hrstičku bláta na sněhobílou Angelique, a hned se mi bude smlouvat veseleji.“

„Radši si vymysli záložní plán,“ doporučil mu Rory bez servítků. „Nezdá se, že je co vyšťourat.“

„Dělej svou práci a mlč.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

1.

2.

3.