Secrets of the Last Nazi

Všechny zeměpisné odkazy v Tajemstvích posledního nacisty odpovídají skutečnosti a lze je ověřit na webových stránkách NASA. Přesná jsou rovněž data všech zmíněných historických událostí.

Způsob, jakým se v knize vysvětluje vztah mezi přírodními vlivy a lidskými osudy, je pravdivý.

© Ian King, 2015

Translation © Jan Sládek, 2015

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-207-6

ISBN mobi 978-80-7462-229-8

RYZÍ HELEN BRIDLEOVÉ

„Jakmile kroky dokonce i toho nejslabšího jedince začne řídit ruka Osudu, stane se silnějším, než si kdy dokázal představit.“

Adolf Hitler

Norimberk, 1936

W ÚVOD

9. červenec 1945

Americká vojenská základna v Garmisch-Partenkirchenu

Nedaleko Mnichova (americká okupační zóna), Německo

Kapitán SS Werner Stolz sledoval, jak mu desátník Bradley nese kávu. Podíval se vyšetřovateli do očí, poděkoval mu a dlouze se napil.

Bradley se posadil proti kapitánovi, podíval se na hodinky a začal v duchu odpočítávat. Dopřál vyslýchanému nacistovi bezmála minutu, aby se cítil pokud možno příjemně, a teprve pak pokračoval s další otázkou. „Tak jak to tedy funguje, Wernere?“ zeptal se klidným tónem.

Stolz na něho upřel prázdný pohled a znovu se napil kávy. Chutnala jinak, než jak byl zvyklý, ale v dané situaci si nemohl vybírat.

„No tak, Wernere,“ naléhal Bradley. „Prostě mi to řekněte.“

„Co chcete ještě slyšet?“ pokrčil rameny nacista. Změřil si Američana zlostným pohledem, podíval se směrem k mladému Rusovi, který si cosi zapisoval v rohu místnosti, a nakonec se zase vrátil k vyšetřovateli. „Je mi líto, desátníku,“ řekl, „ale skutečně vám to nedokážu vysvětlit.“

Desátník Bradley si sundal brýle, projel si prsty vlasy, které se mu lepily na zpocené temeno hlavy, a zbytečně znovu prolistoval své poznámky. Pak se obrátil ke svému sovětskému styčnému důstojníkovi. „A co vy, Kirove – nějaké nápady?“

Kirov odložil tužku, otočil se na židli a obrátil se směrem k vyslýchanému nacistovi. „Američané s vámi prozatím jednají v rukavičkách, Stolzi,“ řekl se širokým úsměvem. „To se ale může velmi rychle změnit.“

„Vím,“ přikývl Stolz, z jehož tónu bylo patrné, jak moc se snaží, aby jeho rakouský přízvuk nepůsobil arogantně. „Ale taky vím, že mi ani jeden z vás neublíží.“

Bradley přejel dlaní tvář a pohledem znovu sklouzl k ciferníku hodinek. Zbývaly mu sotva tři minuty. Věděl, že to musí zkusit jinak.

„Tak dobře, Stolzi,“ pokračoval Američan. „Máte všechny odpovědi. Takže co bude dál?“ Stolz počastoval vyšetřovatele účastným pohledem. Sevřel hrnek s kávou do obou rukou a řekl: „Tohle vyšetřování bude pokračovat, teprve až budeme oba po smrti, tedy od nynějška za sedmdesát let. Půjde o mezinárodní…“

„Moment,“ přerušil ho Bradley. „To znamená, že budu žít dalších sedmdesát let?“

„Řekl jsem pouze, že za sedmdesát let budeme oba mrtví,“ vysvětlil Stolz a začal se při tom ošívat na židli.

Bradley se snažil jeho slova rozšifrovat. Byl by moc rád, kdyby na to měl trochu víc času. „Takže tvrdíte, že jeden z nás tu bude ještě sedmdesát let?“

„Přesně tak,“ zamumlal Stolz a začal se naklánět nad stůl. „To je tou mojí angličtinou. Každopádně jeden z nás umře už dnes…“

Stolz se odmlčel a zdálo se, že ztrácí vědomí. Bradley se ho pokusil podepřít. Doufal, že bude mít čas ještě alespoň na jednu otázku. Ale nacista se hroutil. Židle, na které seděl, zaskřípala o podlahu a Stolz se při pádu na zem polil zbytkem kávy s uspávacím přípravkem.

Bradley se k němu sklonil, aby zkontroloval vězňův tep. Stolz byl zjevně na skopolamin mimořádně citlivý. Bradley se ujistil, že uspaný nacista volně dýchá, a znovu na hodinkách zkontroloval čas: bylo mu jasné, že se při výpočtu zmýlil.

V okamžiku, kdy se zvedal, aby došel Stolzovi pro trochu vody, se otevřely dveře. Do místnosti vešel úctyhodně působící muž se stříbrným knírem. Bradley důstojníka nikdy předtím neviděl a nic mu neříkalo ani číslo pluku, ke kterému patřil, ale všiml si, že má na sobě dokonale vyžehlenou uniformu, což byla neklamná známka, že v osvobozené Evropě rozhodně nebyl dlouho. Nejspíš právě dorazil. Když uviděl kovovou hvězdu na rameni – odznak amerického brigádního generála – v mžiku se postavil do pozoru.

„Pohov, desátníku.“

Desátník Bradley se maličko uvolnil. Jen aby mohl sledovat Stolze, který ležel pod stolem a tlumeně chroptěl.

Brigádní generál nacistického vězně okázale ignoroval. „Takže vy jste Bradley; autor toho dopisu,“ pronesl povýšeným tónem brigádní generál, zatímco pomalým krokem obcházel převrhnutou židli. „Jste v armádě nováček, že ano…“

„Ano, pane.“

„Povězte mi, Bradley…“ brigádní generál se odmlčel, zadíval se na Stolze, který stále ještě ležel na podlaze, a pak se znovu pohledem vrátil k desátníkovi, „co jste dělal před válkou?“

„Učil jsem na střední škole, pane,“ odpověděl Bradley a úmyslně se při tom zamračil, aby působil seriózněji. „Matematiku, pane.“

Brigádní generál s odpovědí pár vteřin počkal. „V pořádku, Bradley.“ Jeho hlas zněl o poznání vlídněji a dokonce se vůbec poprvé podíval Bradleymu do očí. „Teď, po válce… myslím po válce s nacisty, budeme matematiky potřebovat.“ Zvedl papíry na stole před Bradleyho židlí a jakoby nepřítomným tónem se zeptal: „Víc toho o Stolzovi nemáme?“

„Máme. Ve vedlejší místnosti jsou toho dvě plné kartotéky, pane,“ odpověděl desátník.

„Ale to je vše – chci říct, že všechno je v této budově.“

„Ano, pane.“

Brigádní generál dal najevo, že je s Bradleyho odpovědí spokojen, a položil papíry zpátky na stůl.

Bradley se chystal generálovi vysvětlit, proč Stolzův výslech probíhal tak neobvykle, ale vyrušil ho generálův zvláštní pohyb. V první chvíli si myslel, že si jen upravuje uniformu, ale pak uviděl, že si rozepíná kabátek. Brigádní generál natáhl ruku a pomalým pohybem odstrčil Bradleyho stranou.

Otočil se do rohu a se zvednutým obočím se zadíval na sovětského styčného důstojníka. „A vy musíte být poručík Kirov.“

Rus pohnul hlavou, jako by chtěl přikývnout, ale pak, stejně jako Bradley, zareagoval na dvojité cvaknutí a tlumenou ránu připomínající zakašlání. Kirovovo tělo se na zlomek vteřiny zkroutilo a v dalším okamžiku se sesulo k zemi.

Bradley se chtěl ke svému příteli rozběhnout, ale stačil jediný pohled a bylo mu jasné, že Rusovi není pomoci. Kirov dopadl tváří na podlahu a vůbec se nehýbal. Pod hrudí se mu pomalu tvořila kaluž krve. Bradley byl v naprostém šoku. Tupě zíral na mrtvé tělo a chvíli nevěděl, co se stalo. Ale jen do chvíle, než si všiml, že brigádní generál drží v ruce pistoli s dlouhým tlumičem.

„Nehodláme tu přece ztrácet čas hloupostmi, že ne, Bradley?“ Brigádní generál se zadíval Bradleymu do očí. Jednou rukou vracel pistoli do pouzdra ukrytého pod kabátkem a druhou jakoby rozháněl pach mazacího oleje a korditu.

„Ne, pane.“

„A stejně tak nechceme hloupostmi obtěžovat naše spojence. Rozumíte?“

„Ano, pane,“ souhlasil Bradley poslušně. Klekl na jedno koleno a podepřel Stolzovo roztřesené tělo. Nacistický vězeň začínal přicházet k sobě.

Brigádní generál zamířil rázným krokem ke dveřím. Opatrně obešel Kirovovo tělo, zvedl jeho tužkou psané poznámky, otřel z nich rozstříknutou krev, složil je a zastrčil si je do kapsy.

„A ještě něco, Bradley.“

„Ano, pane?“

„Příště to chce do té kávy trochu míň skopolaminu,“ poznamenal a uhladil si uniformu. „Potřebujeme, aby nám nacisté vyklopili svá tajemství, ne své vnitřnosti.“

Brigádní generál vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře. Bradley ho už nikdy neviděl.

O SEDMDESÁT LET POZDĚJI

W PRVNÍ KAPITOLA

Altersheim Sonnenuntergang

(Dům pro seniory Západ slunce)

Postupim, nedaleko Berlína, Německo

02:12 středoevropského času; SEČ

(01:12 greenwichského času; GMT)

Werner Stolz mžoural do okuláru dalekohledu. Oči mu už dobře nesloužily, takže mu obraz splýval do dvou malých rozmazaných srpků. Dobře ale věděl, že jde o planety, které se navíc nacházely na svých očekávaných pozicích: jen kousek od sebe nad západním obzorem.

Bylo to jasné znamení. Potvrzení toho, co čekal. Zvedl hlavu od dalekohledu, ale to, co právě viděl, měl stále před sebou. Nedalo se tomu uniknout.

Seděl v tmavém pokoji a hmatal po své knize efemerid. Vytáhl z ní záložku a pomalu ji zavřel.

Nato se stejně pomalým pohybem natáhl ke stolní lampě. Stolz zamžoural do ostrého světla a zachytil svůj obraz v zrcadle. Tvrdé stíny ještě víc zvýrazňovaly hluboké vrásky. Lampa osvěcovala pouze půlku hlavy, takže obraz v zrcadle byl jakoby rozpolcen. Jedna část tváře byla zvrásněná početnými stopami dlouhého života, druhá se stále ještě skrývala ve tmě.

Tenhle obličej vídal už celých sto tři let. Sledoval, jak se postupně mění, jak dospívá, zraje a neodvratně vadne. S věkem přišel o všechny vlasy a kůže získala nezdravou sinavou barvu.

Skutečně živé zůstaly jen oči. Zlobně na něj zíraly ze zrcadla, jako by se s ním loučily. Jako by mu chtěly připomenout, že obě jeho tajemství byla vždy v bezpečí.

Zvedl hlavu a zadíval se na zarámované fotografie na zdi. Jedna pocházela z doby, kdy se stále ještě zdálo, že Německo musí válku vyhrát: mladý Stolz měl na sobě novou uniformu příslušníka SS a sebevědomě se usmíval. Další fotografie byla o několik let mladší. Pořídili ji nedlouho poté, co ho propustili z amerického zajetí, a Stolz na ní vypadal hodně pohuble.

A pak pohledem sklouzl k další fotografii, na níž stále ještě mladě působící Stolz oslavoval odhod do ústraní. Měl na sobě košili ve stylu šedesátých let a otvíral láhev šampaňského. Kolikrát přemýšlel, jestli měl odejít tak brzy. Mohl si vydělat spoustu peněz. Ale i tak pokaždé nakonec dospěl ke stejnému závěru: že odešel přesně ve správnou dobu. Byl to jediný způsob, jak si uchovat obě tajemství. Kdyby se snažil získat příliš, mohl by o všechno přijít.

Stolz se chtěl zbavit hlenu v krku a nekontrolovaně se při tom rozkašlal. Několikrát se udeřil do prsou, aby záchvat kašle zastavil, a pár minut počkal, až se úplně uklidní.

Pozorně poslouchal, jestli neuslyší nějaký zvuk za dveřmi.

Nikdo tam nebyl – alespoň prozatím.

Snažil se pravidelně dýchat a pomalu začal odšroubovávat dno stolní lampy. Pouzdro bylo stále ještě na svém místě. Vytáhl ho a palcem přejel po smaltovaném víku.

Dobře si pamatoval, kde pouzdro dostal – na dohled od budovy Říšského sněmu. Ve chvíli, kdy se centrum hlavního města vůbec poprvé ocitlo pod dělostřeleckou palbou. Ostatní se při zvuku explodujících granátů třásli strachy, ale on věděl, že se mu nic nestane.

Držel malé pouzdro v rukou a cítil nesmírnou radost. Pozorně si ho prohlížel. Podobné víko by už nikdo nevyrobil. Jeho styl už dávno vyšel z módy a zalomený kříž – maličká svastika – se v novém Německu nesmí používat. Pouzdro zjevně patřilo do zcela jiné doby.

Stejně jako samotný kapitán SS Werner Stolz.

Stolz se podíval pozorněji a všiml si, že na okrajích pouzdra se objevila rez. Se zklamaným pohledem se ji pokusil nehtem odstranit. Bylo jasné, že pouzdro, stejně jako Třetí říše, tisíc let nevydrží. Válka způsobila, že dokonce i jeho velký národ musel začít vyrábět ocel, která rezne.

Německo se znovu pozvedne ke slávě a nový úsvit není daleko.

Stolz přesně věděl, kdy ta chvíle nastane – znal rok, měsíc i den. A stejně tak věděl, jak Německo opět stane v čele Evropy.

Moc by si přál, aby se toho dožil, ale bylo mu jasné, že to není možné.

Stolz chytil co nejpevněji pouzdro a pokusil se ho otevřít. Vší silou zabral a víko nakonec povolilo – co postrádal na síle, nahrazoval svou obvyklou vytrvalostí a rozhodností.

Podíval se dovnitř a s překvapením zjistil, že tekutina v zapečetěné ampulce ztratila svou původní průzračnost. Byla tmavá a matná, jako kalná nahnědlá voda z potoka.

Bude stále ještě působit?

Stolz ampulku zvedl a s nejistým výrazem ji několikrát převalil v dlani.

Pak si ale vzpomněl na svou knihu efemerid, na počítač a dalekohled…

Ano, bude fungovat.

Roztřesenou rukou přiložil skleněnou ampulku k ústům. Opatrně si ji vložil mezi zuby a stiskl rty.

Poté zhasl světlo a čekal, až uslyší kroky.

W DRUHÁ KAPITOLA

Imperiální válečné muzeum

Londýn, Velká Británie

07:25 greenwichského času (GMT)

Myles se pohledem na rekonstrukci zákopů nezdržoval – přestože si jejich tvůrci dali záležet a kromě spousty bláta nezapomněli ani na dřevěné chodníky a umělý pach. Stejně tak ho nezajímaly staré německé a britské kulomety, které způsobily během první světové války smrt tolika vojáků. Ignoroval dokonce i stíhačku Spitfire zavěšenou pod stropem, starý německý stíhač tanků Jagdpanther a bezpilotní střely V1 a V2, německé „zázračné zbraně“, s kterými chtěl zoufalý Hitler v posledních měsících zvrátit výsledek války.

Tyhle exponáty pro něj byly součástí dávné historie. Zasutých vzpomínek na válku. Klamavých vzpomínek. Myles svým studentům na přednáškách v Oxfordu – jedněch z nejnavštěvovanějších – opakovaně vysvětloval, že takhle válka už dávno nefunguje.

Něco o tom věděl. Zažil to na vlastní kůži.

Pokřivený byl dokonce i obraz studené války. Konfrontace mezi dvěma světovými mocnostmi, Spojenými státy a Sovětským svazem, nevypadala tak, jak se většina lidí domnívá. Myles prošel kolem velkého stojanu s fotografiemi zachycujícími výjevy z roku 1989, kdy se ve světlech reflektorů televizních štábů z celého světa hroutila Berlínská zeď. Z fotografií na něj zíraly nehybné tváře. Většina lidí se radovala, ale přihlížející východoněmečtí policisté nemohli uvěřit svým očím.

Vyhnout se nedokázal jen té nejchmurnější fotografii: vybledlému, silně zvětšenému snímku úředníka před dlouhou řadou židů. Muž seděl u stolu a zapisoval údaje lidí, které postupně vykládali z nákladních vagonů, v kterých se běžně převážel dobytek. Úředník s hromadou lejster se tvářil patřičně důležitě. Židé v rukou nervózně svírali příruční zavazadla se svými cennostmi a snaživě se nakláněli k muži, aby mu co nejvíc usnadnili práci. Nikdo z těchhle ubožáků netušil, že jim zbývá jen několik posledních minut života.

Myles znechuceně zakroutil hlavou a všechny úředníky světa počastoval nadávkou…

Pak se ale otočil a pokračoval v chůzi. Nepřišel si prohlížet exponáty. Chtěl pomoct svému příteli Frankovi, s kterým se poznal před bezmála dvaceti lety během studia na univerzitě.

Myles si přidržel nohou prosklené dveře a prošel s poslední kartonovou krabicí. „Kdy otvíráte?“

„V deset,“ odpověděl Frank. „Máme dost času.“

Myles přikývl a zamířil dál vstupní částí budovy. „Dolů, jako všechny ostatní?“

„Ano – a děkuju. Půjdu s tebou.“

Myles se vydal po kovových schodech a dával pozor, aby se nebouchl o jeden ze stropních trámů. Frank kulhal pár kroků za ním. Muzejní prostory byly přizpůsobené dětským návštěvníkům a vysokým univerzitním pedagogům nevyhovovaly. Frank ukázal na místo, kde byly uložené další věci, a Myles k nim přidal krabici.

„Tak sláva,“ řekl Frank a poklepal na krabici svou holí. „Tahle byla poslední.“

Společně se chvíli upřeně dívali na skromnou hromádku. Polovina života a jen tři krabice.

„To je vážně všechno?“

„Víc se mi toho zachránit nepodařilo. Ale má to i svou světlou stránku. Kdybych ve chvíli, kdy se hausbót začal potápět, spal, nejspíš bychom tady spolu už nemluvili!“ Frank se pokusil o smích, ale vyšlo z něj jen bezvýrazné zakuckání.

„A víš určitě, že vedení nebude vadit, že muzeum používáš jako skladiště?“ zeptal se Myles.

Frank sevřel hůl pevně v ruce a posunul si brýle, které mu sklouzly na nos. „Doufám, že ne – ostatně pracuju tady přece jako kurátor. Ale jestli mě vykopnou, asi tě budu muset požádat o radu…“ Kurátor se odmlčel. Z výrazu jeho tváře bylo jasné, že si na něco vzpomněl. „Po pravdě mám pocit…“ Znovu větu nedokončil. Vydal se kulhavou chůzí dál podzemní chodbou a cestou sledoval malé kartičky s popisem obsahu jednotlivých skladovacích oddílů. Zastavil se u vysoké skříně s nápisem Terorismus – Velká Británie, vystoupal po malých dřevěných schůdcích a vytáhl kartonový pořadač. Pak se otočil na Mylese a řekl: „Pořád to tady ještě někde je…“

Myles si prsty promnul čelo. Vůbec o tu věc nestál. „To není potřeba, Franku. Už jsem to viděl.“

Ale Frank už mezitím z pořadače vytáhl jednu složku. Nemotorně slezl ze schůdků, přistoupil k Mylesovi a otevřel složené bulvární noviny.

Po všech těch letech z nich na Mylese stále křičel ten stejný titulek.

Myles Munro: Údajný vojenský odborník z Oxfordu je terorista na útěku

Frank se pobaveně zubil. „Vidíš – máme tu spoustu vzpomínek na válku!“ Okamžitě ale zvážněl, jako by si uvědomil, že jeho narážka nebyla vůbec vtipná. Složil noviny a poplácal Mylese po zádech. Bylo mu jasné, že by měl co nejrychleji změnit téma. „Ty ses z toho ale dostal. A vedl sis vážně skvěle.“

Myles na to nic neodpověděl. Tahle pochvala pro něj nic neznamenala.

Frank ho přátelsky šťouchl do žeber. „Ale no tak, jak to vlastně v poslední době jde?“

Myles naklonil hlavu na stranu. „Většinou podle očekávání.“

„Podle očekávání dobře nebo špatně?“

Myles se odmlčel, aby si utřídil myšlenky a připravil si odpověď. „S lidmi je to těžké. Obvykle mají své zažité představy a neradi se jich vzdávají. Vojenské dějiny si většinou spojují jen s Hitlerem. Dokonce ani ti otevřenější nejsou připraveni na nové myšlenky.“

„Takže chceš říct, že hledáš něco nového, Mylesi?“

„Možná,“ váhavě přikývl Myles. „Ale nijak usilovně…“ Myles se zarazil uprostřed věty. Zaujala ho mohutná klenba nad hlavou. „A co vlastně máte v muzeu v nejbližší budoucnosti v plánu?“ Ještě než domluvil, viděl, že jeho otázka přítele nadchla.

„Mou novou výstavu: Válka a svět přírody.“

Myles povytáhl obočí. „To zní zajímavě…“

„Spolupracujeme s Muzeem vědy, a jak asi tušíš, zaměřujeme se hlavně na děti,“ vysvětlil Frank. „Chceme jim ukázat, jak moc a jakým způsobem příroda ovlivňuje válečné konflikty.“ Frank se odbelhal směrem k napůl dokončené expozici Druhá světová válka a vliv Měsíce. Když ho Myles dohnal, podal mu brožuru.

„Vypadá to zajímavě,“ řekl Myles, na kterého udělala expozice skutečně dojem.

„Ano – a vracíme se až do doby Alexandra Velikého. Zatmění před jeho nejvýznamnější bitvou bylo znamením, že dny Perské říše jsou sečteny – a přesně tak to taky dopadlo!“

Myles se usmál. Nebral Frankova slova příliš vážně, ale byl zvědavý, co bude následovat.

„A nejde zdaleka jen o starověk,“ pokračoval Frank v přednášce. „Věděl jsi, že zatměním začaly křížové výpravy, válka v Koreji, a dokonce i první světová válka?“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Přesně tak – k zatmění došlo v srpnu 1914, v den prvních střetů mezi německými a britskými jednotkami. A střed zatmění se navíc nacházel přesně nad místem, kde se odehrála první bitva, navíc nejspíš vůbec nejvýznamnější z celé války.“ Frank zvedl hůl a ukázal na mapu Evropy.

„Bitva u Tannenbergu?“ zeptal se Myles.

„Přesně – a třetí světová válka začala taky zatměním.“

Teď už Mylesovi došlo, že si ho Frank dobírá. „K třetí světové válce nedošlo.“

Frank se tlumeně zasmál. „Ne – ale moc k tomu nechybělo. Vzpomínáš, jak v roce 1999 velitel NATO vydal příkaz, aby jeho muži obsadili hlavní kosovské letiště – to, které v té době drželi Rusové? K útoku nedošlo jen proto, že jeden z jeho podřízených odmítl poslechnout rozkaz. Prohlásil, že ‚nehodlá rozpoutat třetí světovou válku‘. Trochu jsem se tím zabýval a zjistil jsem, že střed velkého zatmění v létě 1999 se nacházel jen pár kilometrů od… ani nemusíš hádat… samozřejmě od Kosova!“

Myles nachýlil hlavu na stranu a tázavě se podíval na přítele, jako by se snažil odhadnout, nakolik Frank míní své úvahy o zatmění vážně. Frank si jeho pohledu nevšiml – byl příliš pohroužen do svých myšlenek.

„…A pak je tu ještě malé lokální zatmění slunce z října 1986, přímo nad Islandem, kde právě jednali Reagan s Gorbačovem. Někteří lidé tvrdí, že to byl summit, který ukončil studenou válku. Věděl jsi to?“

Myles neodpověděl. Viděl, že jeho starý přítel je s přibývajícími roky čím dál výstřednější. Snaha hledat vysvětlení v pohybech nebeských těles mu nepřipadala jako dobré znamení.

Cink…

Odkudsi z hloubi chodby se ozval slabý kovový zvuk. Oba muži si vyměnili překvapené pohledy.

Chvíli stáli tiše.

Frank pokrčil rameny, ale Myles to nehodlal jen tak přejít. Rychlým krokem, z kterého záhy přešel do klusu, vyrazil za neznámým zvukem – utíkal podzemní chodbou k hůře osvětlenému místu.

Po chvíli se zastavil a znovu se zaposlouchal.

Nic neslyšel.

Nevěděl, co dál. Jeho instinkty ho mátly. Snažil se přijít na to, odkud mohl přijít ten zvláštní zvuk, a současně se sám sebe ptal, jestli se mu to jen nezdálo. Chtěl se otočit a vrátit se k Frankovi, ale vtom si na zemi všiml prázdného pořadače.

Zvedl ho a zavolal na Franka. „To jsi tady nechal ty?“

Frank zakroutil hlavou.

Myles se podíval na štítek na prázdném pořadači.

Denacifikace, výslechy, 1945 – složka č. 4

Pořadač nejspíš z nějakého důvodu sám od sebe spadl z police, což ale nevysvětlovalo, proč je prázdný.

Myles se zadíval do tmy. Hledal polici s volným místem po pořadači.

Něco tady nesedělo. Pořadače na policích byly rozházené, jako by se v archivu někdo hrabal. Ale to nebylo vše.

Myles uslyšel další podezřelý zvuk a v mžiku ztuhl.

V chodbě byl ještě další člověk.

Přimhouřil oči a zahleděl se do setmělého podzemí. Hledal cokoli podezřelého, cokoli, čeho si předtím nevšiml.

A pak je uviděl: pár očí.

Pár vyděšených očí.

Zíraly přímo na něj.

V následujícím okamžiku se ze tmy vynořil neznámý muž a srazil ramenem Mylese k zemi. Z polic se mu na hlavu sneslo krupobití pořadačů.

Myles viděl, jak se vetřelec rychle vzdaluje. Pelášil jako o závod a něco svíral v rukou. Mířil zpátky ke schodišti.

Myles vykřikl: „Franku – zastav ho!“

Ale šokovaný Frank nedokázal reagovat. Zloděj se prohnal kolem něj.

Myles vyskočil na nohy a začal neznámého pronásledovat chodbou. Kovové schody bral rovnou po třech, ale nebyl dost obratný, takže několikrát zakopl. Pokaždé se ale okamžitě zvedl a pokračoval dál.

Proletěl kolem expozice se zákopem, protáhl se pod trámem, zdolal hlavní schodiště a zamířil do přízemí.

Za sebou slyšel Frankův hlas. „Zavolám policii…“

Na to ale neměli dost času.

Na konci schodiště Myles znovu klopýtl a tentokrát dopadl na naleštěnou podlahu hlavní chodby. Co nejrychleji se zvedl a rozhlédl se.

Viděl množství exponátů – rakety, americký vojenský džíp, tanky, informační tabule, ponorku – spoustu míst, kde se dalo dobře schovat.

Vtom ale uslyšel prásknutí: venkovní dveře.

Myles se otočil na obrtlíku a uviděl, že dveře se stále ještě hýbou – zloděj jimi musel právě proběhnout a vyřítit se na ulici.

Myles se vyhnul schránce na příspěvky u vchodu a málem narazil na těžké prosklené dveře, které ho při zpětném pohybu nepříjemně zpomalily. Nakonec se ale ocitl v parku před muzeem – a znovu uviděl zloděje. Muž se rychle vzdaloval – běžel podél části Berlínské zdi sloužící jako připomínka studené války, přes pečlivě udržovaný trávník směrem k silnici…

Myles na něj zkusil zavolat. „Hej ty…“

Zloděj se otočil, ale když ve vstupu do muzea uviděl vysokého Mylese, ještě víc se vyděsil.

Rychle se obrátil a pokračoval v úprku.

Myles utíkal, jak nejrychleji dokázal. A postupně muže doháněl. Jasně rozeznával jeho ruksak. A také plátěnou bundu a sportovní boty…

Zloděj se blížil ke konci přístupové cesty k muzeu a k rušné ulici, kde musel zpomalit. Silnice byla plná aut a nebylo snadné přejít. Myles doufal, že má lapku v pasti.

Viděl, jak ho muž znovu pozoruje a očima vyděšeně hledá, kam by unikl. Myles byl čím dál blíž a stále pokračoval v běhu. Mířil přímo k neznámému muži. Natáhl ruce, aby ho chytil, ale zloděj hbitě uskočil stranou. Myles zakopl a znovu ztratil rovnováhu.

Nato Myles uviděl, jak se muž vrhá mezi projíždějící vozidla. Přeběhl před malým autem, jehož řidič v poslední chvíli stačil zabrzdit. Myles se postavil na nohy a oběhl stojící auto. Vzteklý řidič na něj zatroubil, ale Myles dál pronásledoval zloděje.

Jejich oči se opět setkaly.

A vtom Myles ucítil, jak do něj z boku obrovskou silou udeřila dodávka. Nohy se prohnuly a tělo se nepřirozeně zkroutilo. Na okamžik ztratil kontakt se zemí a jakoby beztížně vylétl vysoko do vzduchu.

Hned nato mu nohou projela ostrá bolest.

Všude kolem něj zastavovaly automobily a na silnici se rychle tvořila zácpa. Lidé vystupovali z vozů a mířili k němu.

Myles si ale rychle uvědomil, že o něj se nezajímají. Když se mu po chvíli podařilo pohledem překonat bariéru davu, stojících aut a vlastní bolesti, uviděl, že lidé se snaží pomoct zloději. Ležel o kus dál se zakrvácenou tváří a několik řidičů se ho pokoušelo různými způsoby oživit. Nic ale nezabíralo.

Muž, kterého Myles pronásledoval, byl mrtev.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

DEN PRVNÍ

První kapitola

Druhá kapitola

DEN DRUHÝ

DEN TŘETÍ

DEN ČTVRTÝ

DEN PÁTÝ

DEN ŠESTÝ

DEN SEDMÝ