Milan Dušek

VELKÁ VÁNICE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Milan Dušek 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6734-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

He may play the jack of diamonds

He may lay the queen of spades

He may conceal a king in his hand

While the memory of it fades…

Sting

PROLOG

Hned jak ji spatřil, věděl, že to udělá.

Šlapala prostředkem nepříliš široké okresní silnice, po levé straně, kam se až dohlédlo, bylo strniště poseté válcovitými balíky slámy, po pravé straně, za hustě obrostlým příkopem, se táhl vysoký, převážně smrkový les.

Nespoutané nazrzlé vlasy jí splývaly k ramenům. Měla na sobě lehkou modrou džínovou bundičku a krátkou, přiléhavou sukni, která zvýrazňovala rytmický pohyb jejího zadečku, nohy vypadaly na první pohled jako vymodelované, dokonce i ty ošuntělé, kdysi bílé tenisky jí slušely. Na zádech nesla batůžek kanárkově žluté barvy, ale byl splasklý, nic moc v něm nemohlo být.

Neohlížela se, vykračovala si poměrně svižným tempem, jako by ji někde očekávali a měla zpoždění, ale nejspíš ji k tomu nutila osamělost míst, jimiž procházela, jak usoudil jako znalec vrchoviny. Z vesnice, odkud pravděpodobně vyrazila, to sem bylo víc než tři kilometry a další se nacházela až za kopcem, ale k tomu ji teprve očekávalo táhlé stoupání.

Lehce ťukl do klaksonu.

Zastavila se jako na povel, vzápětí uskočila k příkopu.

Opustil auto ve chvíli, kdy se otočila a zadívala se směrem k němu. Pobledlost úleku z její tváře vyprchala, převládla v ní téměř radost, že ho vidí.

V duchu se ušklíbl. Raduješ se předčasně, holčičko!

Vykročil k ní a pak už bylo všechno dílem okamžiku. Jednal tak, jako už jednou v minulosti, kdy se domníval, že mu nic jiného nezbývá. Rychle a tentokrát nemilosrdně, bez jakéhokoliv slitování.

Se značným zpožděním poznala, že není ten, za koho ho měla.

PONDĚLÍ – PRVNÍ TÝDEN

Bylo pondělí uprostřed listopadu, den se přehoupl do své druhé poloviny. Po lesní cestě od silnice přijel k boudě poblíž husté mlaziny traktor s vlečňákem plným letošního sena pro vysokou zvěř, kterou bude třeba přikrmovat, až napadne hlubší sníh. Průsekem profukoval nárazový vítr a honil mraky po zasmušilé obloze, jako by chtěl dát na vědomí, že zlom počasí přijde co nevidět. Ti dva v kabině letitého zetoru, který kdysi zakoupilo JZD a už dosluhoval, taky nebyli žádní mladíci, ale láska k myslivosti se vším všudy je držela už od klukovských let, chodili na podzimní hony se svými otci, až se dočkali plnoletosti a místo holí, kterými naháněli, mohli nosit brokovnici či dokonce kulobrok. Rozhodně nikdy nepatřili k těm, co střílí na všechno, co spatří, chápali, že o zvěř v revíru je třeba se starat, aby v zimě nestrádala.

Opustili kabinu a hned si vyhrnovali límce. Muž od volantu si navíc přirazil na hlavu brčálově zelenou kšiltovku, jako by se obával, že mu ji vítr strhne. Nechybělo mu moc do šedesátky, při jeho robustní postavě vypadal těžkopádně, ale s pohybem potíže neměl. Zato druhý, s tmavým kulichem přes uši, proti svému druhovi střízlík, při každém kroku usykával, s příchodem chladných dní ho trápily klouby. Zamířili k boudě. Nebyla od silnice vidět, schovávala se za výběžkem lesa, který ji obklopoval jako tajemná ochranná hradba. Nesporně měla už svá lepší léta za sebou. Střecha zalátovaná kusy lepenky, stěny místy od země shnilé, z rámu okna trčely střepy, dveře brzy někomu zůstanou v ruce. Už se o obnově mockrát hovořilo na schůzích, ale dosud nesehnali peníze. Dnes nejsou na nic smysluplného. Z čeho by taky rozkrádali? Nejspíš se budou muset složit…

Narezlá petlice byla vytržená.

„Sakra, zase do ní někdo vlez.“

„Není tam co ukrást.“

Vstoupili dovnitř. U protější stěny byla kupka starého sena. Podivně načechraná, skoro jako by si tam někdo udělal pelíšek.

„Ty vole! Vidíš to co já?“ zabručel ten v kšiltovce. Ze sena vyčuhovala lidská ruka a jako by se k nim natahovala. V tom gestu byla nepochybně prosba.

„Ježíši!“ Ten v kulichu se pohnul rychleji, než měl, a hned zasyčel jako had, kterého někdo přišlápne, ale bez ohledu na bolest v kyčlích začal odhrnovat seno. „Honzo, je to ženská.“

„Má to za sebou,“ přidal kolega, zíral mu přes rameno.

„A pak že člověk nejni křehká nádoba. Ani se nenaděje a prdí do hlíny,“ zafilozofoval si střízlík. „Řekni mně, jak se na takovou hrůzu může koukat ten nahoře, Honzo?“ V rozporu s tím, co vyslovil, se tápavě pokřižoval.

„Do sena, Vildo.“

„Cože?“

„Prdí do sena.“

▪ ▪ ▪

Výjezdová skupina kriminálky z Újezdu dorazila během půl hodiny.

Před boudou s dveřmi visícími na horním pantu přešlapoval mladý policista, mohlo mu být nanejvýš pětadvacet, další dva postávali u vozidla v policejních barvách, parkovalo za valníkem napěchovaným senem. V kabině traktoru seděli dva muži v prošívaných kabátech. Sotva kriminální komisař Josef Bém, hmotnostně přes devadesát, ale žádný tlouštík, s nezbytným šedým plstěným kloboukem na hlavě, opustil vozidlo, vykročil k němu jeden z té dvojice u oktávie. Policista vypadal na pětatřicet, měl hodnostní označení poručíka. Představil se s vypjatými konečky prstů u štítku čepice.

„Jak se máte, Zárubo?“ stiskl mu pravici Bém, neviděl se s velitelem v Podlesí déle než rok, vlastně od případu neplnoleté dívky, kterou zavraždil přítel její matky, aby nevyšlo najevo, že ji zneužíval tak dlouho, až otěhotněla.

„Do dneška jsem si nemohl stěžovat, pane komisaři.“

„To rád slyším. Tak se pochlubte.“

„Zavolali nám,“ kývl k traktoru, „ve třináct padesát jedna. Přivezli nové seno. Otevřeli boudu a našli mrtvou ženu. Jak jsme ji tak okoukli, nebude místní ani z bližšího okolí. Zajistili jsme místo a čekáme na vás.“

„Nejdřív to omrkneme uvnitř, abychom mohli dát prostor doktorovi. Až vyslechnu svědky, rád bych si promluvil v klidu i s vámi, třeba vás něco zatím napadne vzhledem k místním znalostem.“ Komisař kývl na inspektora Málka a kriminálního technika Vaňuru. K psovodu Vostárkovi utrousil: „Ty čekej, jestli najdeme něco, co by mohlo patřit pachateli.“ Vlčák poslušně usedl pánovi k nohám, jako by pochopil, že ještě nepřišel jejich čas. V boudě se Bémův pohled ustálil na oběti. Bezkrevná tvář. Třicet jí ještě asi nebylo. Krví podlité oči zíraly strnule nahoru, z rozevřených úst vyčuhoval nateklý promodralý jazyk. Na krku byly zřetelné zhmožděniny, neklamné svědectví škrcení. Halenku a podprsenku měla roztrženou, od pasu dolů ji ještě zakrývalo seno. Když kriminální technik opatrně odstranil zbytek sena, zjistili, že mrtvá je dole nahá až na bílé tenisky. „Sakra!“ uklouzlo Bémovi.

„Šéfe, to ještě není všechno.“ Vaňura zvedl mrtvé bližší paži. Němě zírali na prsty zbavené posledních článků. Když zvedl druhou, naskytl se stejně nechutný krvavý obrázek.

„Který prase může takhle zřídit mladou ženskou…“ ozval se podrážděně Málek. I kdyby šlo o otázku, nejspíš by na ni nikdo neodpověděl, v duchu reagovali stejně. Ne že by se s takovou brutalitou už nesetkali, ale vždycky je to chytlo pod krkem znovu.

„Udělej fotky a dejte se do práce,“ zabručel komisař, uvědomil si, že zatím viděl dost. Nevolnost zvolna přešla v jakousi tíseň. Nepříjemný pocit, který se usadil hluboko v jeho nitru. Sloužil u policie téměř třicet let a bylo mu už jasné, že na něco tak absurdně nemilosrdného si nikdy nezvykne, jak se v prvních letech služby u kriminálky mylně domníval. Nejspíš by ho to už dávno mělo otupit, viděl tolik lidského neštěstí, které způsobil člověk člověku, ale dosud se s tím nedokázal srovnat, stále to vnímal, a dokonce měl pocit, že neustále víc. Případy se vršily a on je pořád cítil jako prohry, ať dopadly jakkoliv. Když našli pachatele a ostatní jásali, jemu se nedostavilo uspokojení, protože než se s tím jakžtakž srovnal, už tu byl další případ a třeba v ještě horším provedení, krutost pachatelů nepochybně narůstala. Ale ne vždy to dotáhli až tam, kam by měli, stávalo se, co se stát rozhodně nemělo, zůstávaly nevyřešené a nepotrestané případy, prostě pomníčky. Pomníčky, které nešlo vymazat z paměti. Někdy se sám sebe ptal, jestli je ten správný člověk pro vyšetřování takových případů. Svým podřízeným připomínal: Nezapomeňte, že nejtěžší v naši práci je nepodlehnout rutině. Kam je zavede tenhle případ? V tomhle nebude znásilnění nejdůležitějším motivem! Z toho, co vrah učinil, čiší nenávist. Vypadá to jako akt kruté msty. Vendeta. Jenomže komu a za co se mstil?

▪ ▪ ▪

Bém ukázal služební průkaz a robustně vyhlížejícího muže, který se zajíkavě představil jako Jan Havlena, vyzval, aby vylíčil, jak došlo k nálezu. Musel nejprve vyslechnout, proč je důležité, aby měli seno v boudě, než napadne sníh. Nepřerušil ho, vyplácelo se nechat svědka hovořit, jak byl navyklý. Otázky mohly počkat.

„Honzo, pán nejni slepejš,“ zasáhl střízlík, když se konečně s bolestivou grimasou ve tváři narovnal. „Prostě jsme otevřeli boudu a z kupky loňského sena čouhala ruka. Upozornil mě na ni Honza. Odhrábli jsme trochu sena a… bylo mně na bli… na zvracení,“ opravil se. „Zřídil ji pořádně, hajzl… Jsem Vilda Beránek, abyste věděl, s kým máte tu čest.“ Pod černým kulichem dominoval obličeji nos jako skoba, na krku mu poskakoval vystouplý ohryzek a hlas mu přecházel až do fistulky, jak se moc snažil překonat své emoce. Nemusel to vyslovit, ale zcela určitě viděl něco takového poprvé.

„Dotýkali jste se těla nebo s ním nějak manipulovali?“

„Tak to ani náhodou, člověče. Díváme se přece na kriminálky v telce. Jenom jsme ji trochu odkryli a hned vycouvali.“

„Jo, přesně tak,“ odsouhlasil Havlena. „Pak Vilda zavolal k nám na stanici. Mohlo bejt těsně před druhou, protože jsme vyjeli po jedný. Zeťák se trápil s kopcem, už je vykopávka.“

„Znáte tu ženu v boudě?“

„Já ji teda nikdy neviděl. A že mám na ksichty pamatováka, že, Honzo.“

„Jo. Jednou jsme se s Vildou vsadili, že… Ale nebudu vás zdržovat,“ mávl rukou Havlena ve chvíli, kdy za autem výjezdové skupiny zastavilo další vozidlo.

„Poslední otázka, pánové. Zatím. Cestou sem jste nepotkali auto, motocykl nebo chodce? Nezahlédli jste nikoho ani po příjezdu k boudě? Třeba kolem v lese.“

„Silnice byla jako vymetená a tady jenom fičel vítr. Ale obvykle v tomhle čase už bejvá hůř. Letos sníh nějak nepospíchá… Seno asi skládat nebudeme, když leží v boudě chudák ženská, co?“

„Jasný jako facka, Honzo,“ ujal se slova střízlík. „Prostě dnes odpojíme vlečňák a zajedeme sem pro něj, až to bude možný. Nebo nás ještě potřebujete? Záruba ví, kde nás najde.“ Mračil se, skoro jako by v duchu stále dumal nad pomíjivosti lidského života.

▪ ▪ ▪

„Poručíku, potřebuji ty dva na zítřek předvolat k sepsání zápisu svědecké výpovědi, teď není dostatek času. A třeba si s odstupem ještě na něco vzpomenou. Hodinu upřesníme později… Že oběť není z Podlesí, jste už řekl. Co okolní vesnice? Třeba Habřiny,“ vrátil se Bém k možné identifikaci oběti.

„V Habřinách bydlí praporčík Betlach, ten, co sedí v autě,“ mávl Záruba levačkou k oktávii. „Není mu ani povědomá. A že má tyhle kotáry proježděné křížem krážem, navíc tu žije od narození. Víte, co mě napadlo? Jestli nepřijela před polednem autobusem do Habřin a tam uvízla. Tenhle spoj teď jezdí rovnou na Bolestín a nezajíždí k nám jako dřív.“

„Kolik je kilometrů z Habřin do Podlesí?“

„Sedm. V tomhle místě nejde ani o polovičku vzdálenosti.“

„Že by vyrazila pěšky?“ Bém potřásl hlavou, nějak se mu nechtělo uvěřit, že by se žena vydala sólo takovou dálku, pokud by neznala terén.

„Ženská je schopná všeho, když je správně motivovaná,“ ušklíbl se poručík. „A třeba spoléhala na to, že si někoho stopne. Jenomže kolem poledne je tu převážně minimální provoz. Když to pak zjistila, nejspíš si nadávala. Teď s podzimem je tu země nikoho. Ale jak jsem už říkal, mohla mít cíl, který jí za to stál. Jen si říkám, proč nezavolala tomu, za kým se sem vydala, aby jí přijel naproti. Tady má auto skoro každý, na hromadnou dopravu není spoleh.“

„V tomhle případě by si asi brnkla už v Habřinách? Taky je možnost, že šlo o turistku. Třeba zdejší rodačku, která si chtěla připomenout dětství. Nemyslíte, poručíku, že by taková musela někde v okolí zanechat nějakou stopu? Třeba zrovna v krámě či v hospodě v Habřinách v podobě zakoupení jídla, pohlednice a podobně. Nebo se mohla někoho vyptávat, kudy má jít. Háček je v tom, že se zatím nenašel žádný batoh, fotoaparát, dalekohled a mobil, nic, co takoví obvykle s sebou mívají. Nechce se mi věřit, že by vrah byl navíc i zloděj.“

„A přepadl ji až tady? Pokud mířila k nám do Podlesí, čím by pro ni byla taková bouda na spadnutí zajímavá? A jak by o ní vůbec věděla, ze silnice vidět není,“ přemýšlel nahlas poručík a zajel si prsty do vlasů. „Kdyby bylo později, tak řeknu, že chtěla ušetřit za hotel a hledala si místo k přespání. Ale bez vybavení? Noci jsou už chladné, první mrazíky se dají čekat co by dup. Na ženskou mi to nějak nesedí.“

„S tím přepadením jinde můžete mít pravdu, poručíku. Ale dost spekulací, musíme se konečně někam posunout. Rozhodně se mrkněte se svými lidmi k silnici, prohlédněte příkop a okraje lesa. Půjde s vámi psovod Vostárek s Brixem. Vzhledem k tomu, co si o ní zatím myslíme, je na silnici přepadení pravděpodobnější. Jo a později by neškodilo, kdybyste poslal lidi po staveních v Podlesí, aby se pozeptali, jestli třeba někdo neočekával návštěvu, která se nedostavila. Habřiny si vezmeme na starost my.“

„A co když měla v úmyslu překvapit…“ prohodil Záruba.

„Předpokládejme, že se s tím dotyčný chlubit nebude.“

▪ ▪ ▪

„Kdy asi zemřela?“

„Béme, nechtějte po mně, abych hádal. Nepoužívám křišťálovou kouli. Jsem jenom doktor,“ bručel Vašátko, v pokleku na jednom koleně se napřímil, postrčil si brýle na prořídlé vlasy. „Určím zranění, které způsobilo smrt, ale ne okolnosti, za jakých k němu došlo.“

„Omlouvám se, doktore, myslel jsem… Byla znásilněna?“

„Má modřiny na vnitřních stranách stehen a na kolenou, což tomu odpovídá. S největší pravděpodobností šlo o sexuální napadení. O jaký druh, doplním po pitvě. V ústech a hrtanu jsem nalezl několik textilních vláken, což je důkazem, že měla roubík. U zápěstí má otlaky, určitě byla nějakou dobu svázaná šňůrou. Ty chybějící články prstů odřízl až po smrti, už jí nepracovalo srdce, proto je tu minimálně krve. A pokud jde o čas, odhadem dvě tři hodiny. A to je asi tak zhruba všechno, co se dá zjistit tady na místě, pánové.“ Odebíral vzorky krve a dalších tekutin. Jednal obratně, nepůsobil uspěchaně, jeho sebejistota dávala najevo, že pokud je na těle něco, co by mohlo pomoci, že mu to neunikne. Komisař si Vašátka vážil jako zkušeného odborníka, ale i jako člověka, který kolem sebe převážně šířil dobrou náladu. Obvykle si spolu popovídali o případu a dost často z toho vyšel nějaký nápad, který více či méně pomohl. Doktor byl velkým obdivovatelem ženského pokolení bez rozdílu věku a horlivým propagátorem teorie, že jíst zeleninu je pod úroveň myslícího tvora. Zpočátku jeho výroky všichni kolem něho brali jako součást jeho žertování, ale když se opakovaně přesvědčili, že nemluví do větru a zeleninu skutečně tvrdošíjně odmítá, dočkal se mnoha odsudků, zvláště od kolegů ve zdravotnické branži. Většina ho však brala jako nepostradatelného optimistu. Jenomže v poslední době jako by se s ním něco dělo.

Že jsem nedržel hubu! Z trapné situace Béma vysvobodil mobil, který mu zavibroval v kapse. „Zatím díky, doktore,“ utrousil k Vašátkovi a vyšel z boudy. Mrkl na rozsvícený displej a zjistil, že volá psovod Vostárek.

„Šéfe, ani ne dvacet metrů od cesty k boudě je sešlapaná tráva. Tři metry přes příkop jsme našli v hustém náletu odhozený batůžek výrazné žluté barvy. Poručík tady nechává jednoho muže. Posílám Brixe dál do lesa, ale vrací se k silnici. Vypadá to na auto… Nejspíš ji rychle potřeboval uklidit ze silnice, kdyby jel někdo kolem.“

„Vrať se.“ Bém zrušil hovor a v duchu konstatoval: Takže máme místo, kde se jí zmocnil. K tomu, co s ní zamýšlel, pochopitelně nemohl zůstat u silnice. Jestli oběť přivezl autem, těžko budeme hledat stopy, už dlouho nepršelo. Bouda není vidět ze silnice! Možná věděl, že v ní nimrodi skladují seno na zimu. Jen nepočítal s tím, že právě dnes budou navážet nové… Pachatel nejspíš zná terén natolik, že se v něm dokáže orientovat! Když se psovod zmínil o batůžku, málem mu přikázal, aby ho vzali s sebou. Myslel na možnost, že v něm může být něco, co jim pomůže k zjištění identity oběti. Ale dobře, že to spolkl, třeba by smazali nějakou pachovou stopu, která by mohla mít rozhodující vliv při usvědčení pachatele! Bém upíral oči k cestě a přemýšlel, jak jim pomůže, že našli místo, kde došlo k přepadení. Jestli šla žena opravdu z Habřin, musel ji ve vsi přece někdo spatřit. Možná s ní někdo autobusem přijel nebo ji viděl, když cestující vystupovali. Ale co když naopak vyšla z Podlesí, mohla tam být u někoho na návštěvě. Jenomže proč by nepočkala na autobus? Třeba se nerozloučila v dobrém. I takové věci se mezi lidmi stávají. Možností může být spousta. Potřebují co nejvíc informací. Stáhne sem Pecku a Voldána. Vražda má prioritu. Dudová si poradí. V nejhorším dá vědět…

Nejdříve spatřil psa, s vodítkem v ruce ho následoval Vostárek. S několikametrovým odstupem kráčeli policisté z Podlesí. Poručík a podstatně mladší strážmistr, který se tvářil skoro vyděšeně, nejspíš se takové akce zúčastnil poprvé.

▪ ▪ ▪

Když Bém přicházel k boudě, startovalo a vzápětí začalo couvat doktorovo auto. Vašátko dnes vypadal podrážděně, už když přijel. Zaslechl něco o manželce, které snad diagnostikovali rakovinu. Pokud je to pravda, nemůže se mu divit… Z boudy se vynořil Málek s plastovým pytlem. Zřejmě v něm bylo oblečení oběti.

„Jak jste daleko, Františku?“

„Zeptej se Mirka. Bručí, že by si už zakouřil.“

„Čmoudit může cestou k silnici. Našli tam místo, kde po ní vystartoval.“

„Slyšel jsem a doufám, že to tam moc nepošlapali a řádně označili,“ ozval se technik. „Šéfe, k tomu, co měla na sobě, přibyla sukně a bundička. Od čeho jsou všechny ty skvrny a jestli jde pouze o její krev, můžu zjistit až v laborce. Ale něco přece jen máme,“ vylovil z brašny průhledný sáček. „V kapsičce měla jízdenku na autobus z Újezdu do Habřin. Datovanou na dnešek.“

„Výborně. Konečně chyba. Druhou udělal u silnice, kde ji přepadl. Brix vyčmuchal mezi smrčky batůžek, doufám, že v něm bude něco, co by nám píchlo. Vezmi si nářadíčko a napochoduj za praporčíkem Betlachem. My si s poručíkem sedneme a trochu si o všem popovídáme,“ pronesl Bém k Málkovi.

▪ ▪ ▪

Když povolal telefonicky Pecku s Voldánem do Habřin, kde je někdo z místních policistů bude očekávat, požádal inspektorku Dudovou, aby ověřila, zda vyjelo auto pro mrtvou. Na cestě k boudě už stál jen vlečňák se senem, za ním oktávia z Podlesí a auto kriminálky. „Stručně si shrneme nejdůležitější,“ oslovil svého inspektora a poručíka v uniformě, ale v kapse mu znovu zavibroval mobil. „Chvilku strpení,“ zabručel a vzal hovor. Technik ho informoval, že na místě, kde jsou ještě viditelné stopy zápasu, bohužel nic nenašel, a batůžek obsahuje pouze ženské spodní prádlo, ručník, kartáček a pastu na zuby, taštičku se šminkami, bez kterých se málokterá žena obejde. Peněženka a doklady bohužel nikde.

„Havlena s Beránkem našli mrtvou někdy po tři čtvrtě na dvě. Už je jasné, že ji pachatel přepadl na silnici. Předpokládejme, že ji přemohl, naložil do auta a dovezl k boudě. Z toho vyplývá, že o její existenci ví. V boudě ji znásilnil a poté uškrtil. Teprve pak ji, podle doktora, zbavil posledních článků prstů, nepochybně proto, abychom nezískali otisky. Identifikovat oběť bohužel zatím nemůžeme, ani v batůžku není nic, co by nám pomohlo. Máme pouze jízdenku z autobusu s dnešním datem. Potvrzuje nám předchozí domněnku, se kterou vyrukoval poručík už před nálezem. Pravděpodobně šla od autobusu, který pokračuje na Bolestín a oklikou se vrací do Újezdu. Nechtělo se mi věřit, že by se samotná žena odhodlala k pěšímu výletu do Podlesí, ale nejspíš jsem ji podcenil. Proto do Habřin už jedou Pecka s Voldánem, je třeba klást otázky ještě dnes, a hlavně těm správným lidem, dokud to mají v živé paměti. Bylo by dobré, kdybyste jim, poručíku, dal k ruce vašeho podřízeného z Habřin… Vypadlo mi jméno.“

„Praporčík Betlach. V tom není problém.“

„V Podlesí půjde s vašimi lidmi inspektor Málek. Něco jsem vynechal?“

„I tak je toho požehnaně, šéfe. Je po čtvrté a co nevidět se začne stmívat.“

„Co když se o něco takového pokusí znovu?“ ozval se Záruba.

„Nechci vás strašit, poručíku, ale ta možnost je po každé vraždě tohoto typu. Ta jeho extrémní krutost jako by byla cílená. Může jít o psychopata, kterému dělá radost ubližovat jiným. Dokud nevíme, co ho motivuje, nemůžu tvrdit, že skončí u jedné vraždy, která byla možná sice jen náhodná a nejspíš ji ani neplánoval. Ta žena se prostě objevila v nesprávnou dobu na nesprávném místě a poskytla mu příležitost. On nezaváhal… Ale myslím, že je trochu brzy na tyhle úvahy. Zítra budeme pokračovat novým výslechem Havleny a Beránka, třeba si ještě na něco vzpomenou, případně zareagujeme na věci, co zjistíme tím vyptáváním. Ale tohle si upřesníme, než odjedeme z Podlesí,“ uzavřel Bém ve chvíli, kdy ze silnice odbočila na cestu k boudě černá dodávka. Přijeli pro tělo oběti, aby ho dopravili na patologii.

▪ ▪ ▪

Pecka s Voldánem dorazili do Habřin na náves a už se smrákalo. Když v Újezdu sedali do auta, porafali se a jisté napětí přetrvalo. Kvůli banalitě. Pecka si sedl jako spolujezdec, Voldánovi nezbývalo nic jiného než se ujmout volantu. Štvalo ho, že mu kolega při každé příležitosti dává najevo, že nejmladším na služebně je teď on. Bez ohledu na skutečnost, že už nejednou prokázal, že mu to pálí a má odvahu. Ve svém rozpoložení si nepřipustil, že kolegovo chování může mít i jinou příčinu. Starší kolega neměl náladu už několik dní, rozhodně jeho popudlivost začala daleko dříve, než dostali příkaz, aby se vydali do Habřin. Hlavní roli sehrávaly soukromé důvody. Po smrti otce nedokázal nechat matku v domě samotnou, přestože už delší dobu nosil v hlavě, že by si měl konečně opatřit vlastní bydlení. I když se mu tak nějak hodilo, že tenhle neustále v myšlenkách přemílaný krok nemusí učinit, bylo mu jasné, že mu tím přibude spousta starostí. Dá se říci, že odchod neustále oddaloval. Jenomže teď si musel přiznat, že právě na tomhle ztroskotal jeho vztah s Janou. Začalo jí vadit, že jsou převážně u ní v garsonce, ještě víc, že nikdy nezůstane až do rána, odchází za tmy s omluvou, že by se měl ukázat doma, aby si matka nedělala starosti. Nacházel si i výmluvy k představení Jany matce a jeho dívka i z toho vyvozovala, že to s ní nemyslí příliš vážně. Když se k tomu pak konečně odhodlal, vlastně ho k tomu víceméně dotlačily Janiny výtky, návštěva nedopadla tak, jak si Jana představovala, a navíc si svoji nespokojenost neponechala pro sebe, ale i kdyby mlčela, nebyl slepý ani hluchý, nemohl přehlédnout, že ty dvě si nepadly do noty. Nahoře v jeho pokoji se s ní chtěl pomilovat, ale Jana se chovala odtažitě, nereagovala na jeho polibky tak jako obvykle. Myslel si, že tyto potíže překlene intenzivnějším snažením, ale na Janu jeho snaha neměla žádný vliv. Náhle ho dokonce odstrčila a s očima upřenýma na dveře prohlásila, že se tam necítí dobře. Neuklidnilo ji ani že otočil klíčem. I dál měla pocit, že jeho matka stojí za dveřmi a naslouchá. „Co si to o ní myslíš?“ zamumlal podrážděně a málem vyhrkl, že není první, kterou tam má, a že nikdy takové problémy nebyly, ale včas si uvědomil, že nejde o argument v jeho prospěch. Horlivě se snažil rozptýlit její pochybnosti, nakonec jí vyhověl a vydali se do její garsonky. Tam všechno fungovalo normálně, ale když se před třetí v noci začal oblékat, uslyšel: „Musíš se rozhodnout. Buď já, nebo matka!“ Naštval se, protože ultimáta nesnášel, ale ještě byl schopen si v duchu přiznat, že k nějakému rozhodnutí stejně bude muset dojít, dokonce ho ledacos postrkovalo k Janě. Ale znovu tu byla otázka, co si počne matka sama. Rčení, že krev není voda, postupně převážilo. Pocuchaný vztah s Janou neřešil, ne proto, že by nechtěl, ale protože nevěděl jak. Dilema zůstávalo, nechtěl ublížit ani jedné. Choval se, jako by očekával, že zasáhne nějaká vyšší moc. Pak potkal Elišku. Blondýnku s modrýma očima a úsměvem s dolíčky ve tvářích, pokladní v marketu. Vlastně nevěděl, proč k ní má od začátku takovou důvěru. Nejspíš se potřeboval někomu svěřit. Zareagovala vstřícně. Když se z toho večera s ní probral, bylo mu trapně. Zpočátku bral epizodu jako úlet. Ale nedokázal ji pustit z hlavy. Ve srovnání s Janou mu připadalo, že má mnoho předností. Několikrát se s ní setkal a přišel pocit, že s Eliškou je všechno jednodušší. Brzy nepotřebovali ani moc slov, aby se domluvili. Jenomže i tenhle nový vztah začaly komplikovat obavy, jestli neskončí jako s Janou, kterou se marně snažil vytěsnit z myšlenek. A teď tenhle depresivní případ, který už teď vypadal komplikovaně…

„My se už známe,“ prohlásil robustní praporčík Betlach, který je očekával u vozidla v policejních barvách, zaparkovaného u autobusové zastávky. Stiskl ruku Peckovi a podíval se na Voldána. „Tebe jsem ještě neviděl…“

„Inspektor Voldán, ale můžeš mi říkat Tondo.“

„Vážně?“ škublo v koutcích úst čtyřicátníkovi Betlachovi. „Rozmyslím si to. Hoši, asi víte, co nás čeká. Dost možná, že se to protáhne. Navrhuju dát si nejdřív v hospodě kafe.“

„Bodlo by,“ souhlasil Pecka, potřeboval trochu odstup od myšlenek v autě.

„Zbytečná ztráta času,“ namítl Voldán, už proto, aby staršího kolegu naštval.

„Mladej, už bys měl vědět, že hospoda je odjakživa nejlepším zdrojem informací,“ zabručel Betlach a zamířil k mostku přes potok, aniž by se staral, zda ho následují. Rozpovídal se: „Říká se tam U Lucerny. Prý se tak jmenovala už před první válkou. Majitelé se měnili, ale název zůstával,“ přidal, když se ocitli před vchodem s lucernou na železné tyči trčící ze zdi přízemního baráku. „Jako kluk jsem sem chodil tátovi pro pivo a pochopitelně upíjel ze džbánu.“

„Seš odtud?“ Voldán cítil z Betlachova chování odstup a chtěl se praporčíkovi nějak přiblížit.

„Jo. V Habřinách jsem se narodil a po vojně se sem vrátil. Doma je prostě doma, stará pravda. Určitě nejsem první, kterej si ji potvrdil.“ Když vstoupili do lokálu, těch pár štamgastů v důchodovém věku ihned soustředilo pozornost na ně. I macatá žena se zarudlým obličejem za výčepním pultem přestala vyplachovat půllitry a zvedla hlavu. Její manžel o ní roztrušoval, že by si pro kačku nechala vrtat koleno, ale po pravdě byla jen selsky šetrná, zvláště k němu, protože kdyby ho nehlídala, sud dole ve sklepě by dlouho nevydržel.

„Tři turky, Mařenko, když budeš tak hodná,“ oslovil ji vlídně Betlach, ale stejně to vyznělo spíše jako příkaz. Voldán se chystal říci, že pro něj rozpustné, ale v posledním okamžiku nechal zavřenou pusu. Místo toho měl na jazyku připomínku k výběru stolu. Polovina lokálu je prázdná a policista si to namíří až do zadního kouta. „Mám rád přehled,“ stačil vyslovit Betlach, jako by Voldánovi četl myšlenky, než se osmělil stařík od sousedního stolu.

„Prej někde v lese k Podlesí uškrtili ženskou?“

„Kde jste to vzal, pane Vorel? O tom bych přece musel něco vědět.“

„Zase to budou tutlat,“ ozval se jiný, ale okřikla ho hostinská, která už nesla kávy, jestli nepřestanou otravovat, chytne je za límec a vyvede z lokálu. K mužům zákona by měli zachovávat patřičnou úctu.

„Nekaž si kšeft, Mařenko. Já říkal hned, že to neudržíme pod pokličkou dlouho,“ utrousil Betlach pro Pecku a Voldána. Měla sluch jako rys.

„Cumlaj pivo hodinu a rejpou. Jak ti dupou králíci, Betlachu?“ zasmála se vyzývavě.

„Nějak bylo, nějak bude… Můžu se tě na něco zeptat?“ Když kývla, pokračoval: „Máš odtud přehled po návsi. Kdo přijel jedenáctkou od Újezdu? Jistě budeš vědět.“

„To víš, že vím. Přihnala se od něj stará Vondráková. Na jedno, jako vždycky, ale nakonec z toho byly zase dvě,“ uchichtla se. „A přišla s ní jedna městská děvčica, pravá zrzka. Dala si jenom točenou limču. Usrkávala a pořád koukala na dveře, jako by byla na odchodu. Jo a ten autobus měl nějakou poruchu, jak vyslepičila hned Vondráková. Ale než jsem je obsloužila, zmizel z návsi, nejspíš nešlo o nic vážnýho.“ Sáhla si do vlasů, měla je v drdolu, ale pramínky se jí už uvolnily. Úpravu účesu, při které se jí vypjala velká prsa, využila k tomu, aby si prohlédla oba kriminalisty. „Kafe je pozornost podniku, pánové. Doufám, že toho mordýře chytíte dřív, než se lidi budou bát vylízt z chalupy.“

„Pokud už není kdovíkde,“ reagoval Betlach a podíval se na Voldána, jako by říkal: Tak vidíš, mladej, že jsem měl pravdu.

▪ ▪ ▪

Podle potoka, obrostlého olšemi a vrbičkami, pak šikmo pěšinou přes louku se vydali za svědkyní. „Je to tak sedum let, co Břeťu, kluka Vondrákový, srazil v lese věšák.“

„Věšák…?“ ozval se Voldán.

„Jo. Smrk, kterej podříz, se mu natočil jinam, než potřeboval, a opřel se o ten vedle. Břeťa měl zavolat kočího s potahem, tahal nedaleko, ale zafrajeřil si, že ho zvládne sám. Jenomže habán byl nad jeho síly… Spodek se vymrštil, vyrazil mu stillku z pazourů a Břeťa padnul rovnou na lištu s protáčejícím se řetězem. Bylo tam prej krve jako na jatkách. Vykrvácel, než přijela sanitka. Aby nezůstalo při jednom neštěstí, sotva Břeťu dali do země, snacha se sbalila a zdejchla se. Od tý doby Vondráková nasává a všude vykládá, že je to všechno vina snachy, pořád že jí bylo málo, kolik kluk vydělává,“ vyprávěl Betlach, když stoupali do stráně, okno chalupy zářilo do tmy se zubatým pozadím vysokého lesa na horizontu.

„Jestli začala popíjet už ráno, možná si ani nevzpomene, že někde byla.“

„Až tak černě bych to neviděl,“ utrousil Betlach přes rameno a zvolnil krok, na první pohled měl lepší fyzičku než oba mladší kriminalisté. Byli tak tři metry od dveří, když se nad nimi náhle rozsvítilo oslnivé světlo. S Peckou a Voldánem to pořádně škublo, Voldán dokonce sáhl k podpažnímu pouzdru. Betlachovi pohyb neušel, komentoval ho smíchem a dalším proslovem: „Lekáš se jako prvnička, když uvidí… víš co. Kluk Vondrákový byl koumák a hračička, když měl čas, vybavil chalupu nejrůznějšíma zlepšovákama.“ Přistoupil ke dveřím a zabušil na ně. „Vondráková, máte návštěvu.“

Vzápětí ji měli tváří v tvář. Přes tepláky s vymačkanými koleny měla strakatou zástěru, oči kalné, ale stála pevně. „Kde je vás víc? Copak potřebuješ, Betlachu, od starý báby? A nekoukej, jako bys mě chtěl povalit.“

„V mladších časech bych si dal říct…“ uchechtl se. „Tohle jsou inspektoři z kriminálky ve městě,“ ukázal na Pecku a Voldána, ještě pomrkávali jako přisleplí kocouři. „Jistě jste už slyšela, co se šustlo brzy odpoledne na silnici k Podlesí. Aby taky ne, když se povídá, že byste mohla nahrazovat obecní rozhlas… Máme pár otázek. Nepustíte nás dál, teta?“

„Měla bych přirazit dveře před tvou nevymáchanou hubou, ale pánové za ni nemůžou. Tak pojďte. Hlavně za sebou zavřete, už to z venku dost táhne. Zdola od potoka… Boty si nechte,“ zarazila je, když se Pecka s Voldánem u botníku sehnuli. V místnosti přidala: „Posaďte se, kam chcete. Nabídla bych vám pivo, ale máte smůlu, poslední jsem načala před chvilkou. Můžu vám uvařit kafe.“

„Díky. Před chvílí jsme ho měli U Lucerny.“ Betlach vysvětlil, co od ní potřebují. Svraštila obočí, přejela si rukou po vlasech prokvetlých šedinami.

„Jo, vzpomínám si na ni, v autobuse seděla přes uličku. Už chvíli po odjezdu z města jí zavřeštěl telefon. No ten mobil, nebo jak tomu říkaj, dnes ho má už kdekdo. Napadlo mě, kdopak ji asi volá. Jenomže ona ho vytáhla z kapsičky, mrkla na něj, něco stiskla a zase ho schovala. Pak koukla po mně a zatvářila se, jako by si myslela, drž hubu, babo, nemám na tebe náladu. Proč ji vlastně sháníte? Nevypadala na zlodějku nebo podvodnici, spíš jako holka, která se na něco těší…“ přeskakovala po nich očima. Byla zvědavá, když chtěli něco po ní, očekávala, že se něco dozví i ona.

„O tom nemůžeme mluvit, paní Vondráková,“ zapojil se snaživě Voldán, ale Betlach mu nedal příležitost pokračovat. „Byla jste s ní U Lucerny, jak mně prozradila Maruška. Nesvěřila se vám, kam má namířeno, ke komu a proč, případně jak se tam chce dostat?“ šel rovnou k jádru věci.

„Moc řečná nebyla, spíš zamyšlená, jako by se už viděla někde jinde. Takhle se chová ženská, jedině když myslí na chlapa. Vytáhla jsem z ní, že musí z Habřin pokračovat do Podlesí, tak jsem jí řekla, že bude muset počkat na autobus po půl čtvrté. Nebo jít po svých a spoléhat na auto, co pojede jejím směrem, ale že toho v tuhle dobu jezdí málo. Byla z toho dost vyplašená. Dřív zajížděl do Podlesí každej autobus, jenomže dnes…“

„Kdybyste přešla k věci, teta, ještě toho máme dnes hodně před sebou,“ zasáhl Betlach. Zatvářila se ukřivděně, ale překonala to. „Když jsme přijížděli k Habřinám, začal autobusu haprovat motor. Jak říkal řidič, dojeli jsme jen díky tomu, že to bylo z kopce. Lidi, co měli pokračovat na Bolestín a dál, dělali rambajs. Ale řidič závadu asi rychle opravil, protože když nás hostinská obsluhovala, utrousila, že autobus už odjíždí. Po tom chození po nákupech ve městě jsem měla slinu, dala jsem si ještě jedno pivko. Ta má spolucestující spěšně zaplatila a rozloučila se. Nejspíš ji někdo v Podlesí čekal.“

„Popište nám ji.“

„Jak už jsem říkala, zrzka. Vlasy až k ramenům, na sobě měla modrou blůzku a sukni z tý modrý rifloviny, co z ní dělají kalhoty pro mužské, trochu sešmajdaný bílý tenisky. Žlutý batůžek na zádech, na břichu přilepenou ledvinku, co v ní mladí nosej ty jejich mobily a peněženky, taky žlutou. Tak trochu připomínala kanára, kterého míval v kleci můj Břeťa. Krátce po tom, co jsem ho pochovala, chcípnul, chudáček. Brečela jsem znovu…“ Tápavě si otřela slzy z vrásčité tváře. „Snad vám neutekla?“

Už nemůže, chystal se vyslovit Voldán, ale předstihl ho praporčík. „Tak díky, Vondráková. Moc jste nám pomohla. Kdybyste si ještě na něco vzpomněla, víte, kde mě najdete,“ rozloučil se a vstal. Přicházeli k autům, když Betlach znovu promluvil: „Jak se Vondráková zmínila o Bolestíně, vzpomněl jsem si na jednoho hajzla, co tam bydlí jenom s mámou, která to nemá v hlavě úplně v pořádku. Nějaký Šikl. Osobně jsem mu asi před dvěma roky nasazoval klepeta. Jedna z osady ho obvinila, že ji znásilnil. Už jsme ho měli za katrem, že na něj klekneme, když přivez tu znásilněnou holku fotr a ona udání odvolala. Údajně se poškorpili a chtěla se Šiklovi pomstít. Záruba jim na to skočil a pustil ho. Co když to Šikla zase popadlo?“

„Sakra, tohle by měl asi vědět šéf,“ zabručel Pecka a vytáhl mobil. Stručně vylíčil komisaři, co vyslechli od praporčíka Betlacha, a pak vyhrkl: „Neměli bychom hupnout do auta a do toho Bolestína hned zajet a dovézt ho k výslechu? Šéfe, kdo se jednou namočí, ten…“

„Zklidni hormony, Karle,“ přerušil ho Bém. „Díky za informaci, ale nikam nejezděte. Takovou záležitost je třeba ověřit a promyslet, nemůžeme si dovolit udělat botu. Promluvím si o tom s poručíkem. Když dojdeme k závěru, že je toho Šikla třeba vyslechnout, zajedeme tam během zítřka. A důrazně upozorněte Betlacha, ať si někde nepustí pusu na špacír. Jeďte rovnou do Újezdu. Pokud se v noci nic nepřitrefí, chci vás vidět v kanceláři až ráno v sedm.“

▪ ▪ ▪

Komisař ukončil hovor a obrátil se k poručíkovi, který vypadal velmi zamyšleně. Pochopil, že stačí naťuknout. „Ten váš praporčík si vzpomněl na nějakého Šikla z Bolestína…“

„Taky mi teď prolétl hlavou. Jenomže jeho případ se nám sesypal jako domeček z karet, ukázalo se, že šlo o mstu holky, se kterou měl poměr. Dokonce spolu pak krátce žili.“

„Nemohlo to být tím, že Šikl splnil její podmínku?“

„Možná,“ připustil Záruba.

„Asi by se prověřit měl. Stejně se zatím nemáme čeho chytit. Souhlasíte?“

„Nejsem proti.“

„Dobře.“ Pro tuto chvíli se Bém rozhodl nezabývat se tím, proč je Záruba tak nejistý. „K zítřku. Dojedeme nejpozději v půl deváté. Pro Šikla může zajet Málek a praporčík Betlach, až si řekneme, co naskočilo nového. Pokud neposkytne průkazné alibi, přivezou ho sem a trochu na něj přitlačíme.“

„Až tak jednoduché to nebude. Šikl je rapl, může dělat potíže. Poslal bych víc lidí.“

„Nechte si věc ještě projít hlavou. Kdyby se něco v noci strhlo, okamžitě dejte vědět. Ale myslím, že si teď dá nějaký čas pokoj,“ rozloučil se Bém. Před budovu zamířili k autu tmou rozbředlou světlem nad vchodem do budovy.

„Šéfe, neměl s tím Šiklovým případem přijít Záruba?“ zabručel od volantu Málek, sotva se auto rozjelo.

„Hlavně, že o něm víme. Než půjdu do postele, musím si projít záznamy, jestli nejsou tady kolem venku knechti, které máme v merku z minulých let, abychom někoho nevynechali. Potřebuješ s něčím píchnout, Mirku?“ pootočil se k Vaňurovi na zadním sedadle.

„Pustil bych se do toho hned, ale většina je stejně pro laborku.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

PONDĚLÍ – PRVNÍ TÝDEN