Marek Skřipský

NOVÉ PŘÍPADY INSPEKTORA RÁDLA

Muž za oponou

Vydala Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Marek Skřipský 2015

© Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6759-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Šnaps

červen 1927

Z kaple pohádkového zámku Hluboká, který každoročně láká na český jih nespočetné množství návštěvníků, se vyvalil dav svatebních hostů. Jan a Jana Rádlovi šli až nakonec. Procházeli slavnostním špalírem černých obleků a elegantních šatů a ze všech stran na ně pršela zrnka rýže. Nejhorlivějším metačem byl Rádlův americký kamarád Mark Bilingsley – jako vždy zdatný ve všem, pro co se nadchl. Jana v bílých svatebních šatech od slavné návrhářky Hany Podolské rozdávala úsměvy na všechny strany, zatímco Honza letmým potřásáním hlavou děkoval svatebčanům za patřičnou atmosféru. Do romantických zahrad zámeckého parku se opíralo letní slunce, a když svatební špalír vzal za své, jeho účastníci se roztrousili po parku, kde mezi sebou hovořily spontánně utvořené malé hloučky. „By mě zajímalo, kolik dal Vrána Schwarzenbergovi peněz, že mu tuhle svatbu u sebe dovolil,“ přemýšlel nahlas Blažek, přičemž se v červnovém horku očima sháněl po číšníkovi s nápojovým tácem. „Levné to určitě nebylo.“

Dita Brázdová se lišácky zazubila: „Klidně se ho zeptejte, doktore, on se rád pochlubí, věřte mi.“

„Přesně,“ přitakal s úsměvem její manžel. „Podle toho, co o něm vyprávěl Honza, se možná ani nebudeme muset ptát a všem to hodně nahlas řekne při hostině. A hele, Wuršer jde, to zase budou lítat moudra.“

Ředitel Zpravodajské ústředny se v doprovodu manželky Elišky aristokratickým krokem blížil ke skupince složené z manželů Brázdových, Blažka a Bilingsleyho: „Ani jsme vás v tom shonu nestačili pořádně pozdravit,“ culil se s omluvným výrazem. „Rád vás po dlouhé době vidím, pane kapitáne,“ otočil se Wuršer na Bilingsleyho. „Dávají vám kadeti ve West Pointu zabrat?“

Bilingsley oplatil Wuršerovi zájem pro něj tolik typickým širokým úsměvem: „To spíš já jim, pane direktore. A představte si…,“ dodal se smíchem, „ač nad tím sám nevycházím z údivu, tak aktuálně už jsem majorem. Od letošního března.“

Wuršerovy mimické svaly vykouzlily další ze škály omluvných obličejů: „Tak to se omlouvám a zároveň gratuluji. Vidíte… vedu Zpravodajskou ústřednu, a přitom mám tak zastaralé informace.“

„Nevěsta měla krásné šaty, všimli jste si?“ přehodila Wuršerova mladá žena tématickou výhybku. „Já taky šiju u Podolské, dokonce jsem pro její salon ještě nedávno předváděla,“ neopomenula se Eliška Wuršerová pochlubit.

„I v katalogu jsem byla, viď, Rudi?“

Wuršer noblesně přitakal a zaregistroval přitom sarkasticky se zubícího Brázdu. „Ano, jistě. Drahoušku, co kdyby sis odskočila pro pití a donesla mi taky skleničku? Je přece jen vedro.“ Eliška agilně vyrazila pro nápoje, sledovaná několika páry očí. To je ale husička, pomyslela si pohrdavě Dita. Kdyby mi Petr řekl ono povýšenecké „Drahoušku, co kdyby sis odskočila pro pití a donesla mi taky skleničku? Je přece jen vedro,“ měl by tu svoji skleničku do minuty na hlavě.

„Haló, panstvo! Věnujte mi pozornost!“ zazněl do uvolněného štěbetání svatebčanů silný hlas otce nevěsty, továrníka Bedřicha Vrány. „Pomalinku končíme, za pět minut je připravena svatební hostina v zámecké restauraci. Tak ať to odsýpá!“ Vrána celý průběh svatby vlastně zařídil a zorganizoval. Honza s Janou si všechno původně představovali jinak. Obřad v katedrále na pražském Staroměstském náměstí s následnou oslavou v restauraci Baroque se však nezamlouval Vránovi, jenž proto raději zařídil zámeckou veselku ve velkém stylu. Novomanželé alespoň ocenili tu skutečnost, že ihned po hostině mohou odjet na „letní byt“ do Libína a pokračovat tam s oslavami pouze v úzkém kruhu přátel.

Zámecká restaurace nabídla hodovníkům zcela v duchu zdejšího kraje přebohaté menu rybích chodů, doplněné o nějakou tu drůbež a křupavou jihočeskou cmundu. Stoly se prohýbaly pod zdobenými tácy a spolu s přibývajícím množstvím vypitého šampusu, jakož i skvělého budějovického a třeboňského ležáku, stoupalo veselí svatebčanů. Bilingsley učil skupinku mladíků v oblecích zpívat jižanský tradicionál Dixie, zatímco Vrána se fanfarónsky přifařil ke starému Rádlovi: „Tak co, Josef? Líbí?!“

Honzův otec si s chutí loknul budvaru. „Ale to víš že jo, Béďo,“ ukázal máchnutím rukou na okolní prostory. „Tý nádhery kolem… Akorát jestli toho všeho není až moc. No, rozumíš, abychom ty mladý nerozmazlili.“

„Prosím tě!“ zaprskal Vrána. „Janička je doktorka, tvůj Honza zpravodajský inspektor u policie, tak co bychom jim nedopřáli pořádnou svatbu. Navíc…“ Vrána se naklonil blíže k Rádlovi: „Rozumíš, soutcháne, já mám tady na Budějicku nějaké postavení a nemůžu si dovolit ohrozit pověst nějakým tímhletím… průměrným obřadem,“ našel Vrána po chvíli správný výraz. „Koneckonců,“ škytl ještě přecpaně, „vždyť já reprezentuju i naši živnostensko-obchodnickou stranu. Vládní stranu,“ dodal významně továrník. „Konečně v téhle zemi sestavily vládu jenom občanské strany, bez socialistů,“ liboval si mírně podnapilý Vrána, ovšem vzápětí mu došlo, že Josef Rádl je horlivým stoupencem Československé strany národně socialistické. „No, tak se nezlob, vy to zase máte dobré na Hradě.“

Starý Rádl se bodře uchechtl. Nepociťoval k Bedřichu Vránovi žádnou zlost, spíše mu ten ovíněný bohorovný tlouštík připadal roztomile komický.

„Já ti něco povím, Josefe,“ pokračoval Vrána spiklenecky. „Jsi jeden z mála, kdo to bude takhle brzo vědět.“

Poštmistr Rádl se dlouze zahleděl na parket, v jehož středu Honza vytáčel štěstím i vínem rozpálenou Janu. Pomalu stočil zrak zpět k Vránovi: „To jsem zvědavej, co tajíš, Béďo.“

Vrána pokrčil rameny: „A tak… tajit, to není správné slovo, ale nemusí to teď každý vědět. Příští rok v prosinci budu v obecních volbách kandidovat u sebe v Budějicích do zastupitelstva. Na budějickou radnici! Naše strana mi slíbila druhé místo na kandidátní listině,“ zamrkal triumfálně kulečníkář.

Přejícný dobrák Rádl uznale kývl hlavou: „Tak to máš skoro jistý flek zastupitele, ne? V Českých Budějovicích to živnostníci nemaj špatný.“

Vrána s náhle probuzenou falešnou skromností začal prohlašovat něco ve smyslu, že jeden nikdy neví, a odešel si nabrat další kus smaženého úhoře.

„Vážení přátelé! Dámy a pánové!“ vzal si slovo Rudolf Wuršer, doprovázený zvoněním lžíce o kávový šálek, které vyluzovala jeho choť Eliška. „Já myslím,“ pravil Wuršer poté, co mezi svatebčany zavládl relativní klid, „že nadešel čas svatebních darů, než nás ty ušlechtilé nápoje všechny zmůžou.“ Shromáždění odpovědělo pobaveným smíchem, načež polichocený ředitel zpravodajců uklidňoval publikum nonšalantním a lehce arogantním gestem. „Viděl jsem, že darů je celá hromada, což drazí novomanželé jistě ocení.“ Jana s Honzou na sebe zamilovaně pohlédli a Rádl políbil novopečenou mladou paní do vlasů. „Jakožto dlouholetý zaměstnavatel ženicha bych si proto za sebe i svou krásnou polovičku dovolil předat dar jako první,“ zazubil se Wuršer na svou ženu a pokynul jí, aby dala Rádlovým zapečetěnou obálku. „Drazí novomanželé!“ rozmáchl se široce první muž Zpravodajské ústředny. „Přejeme vám samozřejmě vše nejlepší, ať – proboha – nezažijete svatbu třikrát jako třeba já,“ vzbudil Wuršer další salvu smíchu. „A Eliška vám předává poukaz na dvoutýdenní svatební rekreaci v Království Srbů, Chorvatů a Slovinců, konkrétně v penzionu na poloostrově Pelješac, u modrého Jadranu!“

„Slovanski jug!“ křikl do uznalého potlesku jakýsi podroušený jugoslavofil, kterých ostatně bylo mezi svatebčany více.

„A teď já coby otec nevěsty!“ snažil se Bedřich Vrána přehlušit znovu rozjařený dav, přičemž v ruce držel taktéž obálku a horlivě jí mával nad hlavou: „My se ženou pro ně máme také dvoutýdenní rekreaci – a to na francouzské Riviéře!“

Druhá vlna potlesku ještě ani nedozněla, když se k novomanželům prodral ramenatý Mark Bilingsley: „Hey, Honza,“ naklonil se poněkud rozpačitě k Rádlovi: „Nebudeš mi věřit, ale já mám pro tebe a Janu dvoutýdenní vakaci u Bodamského jezera ve Švýcarsku.“ Jana vyprskla smíchy a Honza se rozřehtal na celé kolo. Ano, byla to moc hezká svatba a o legraci – někdy i nezamýšlenou – nebyla ten den na Hluboké nouze.

♦ ♦ ♦

Jasiňa na Podkarpatské Rusi byla vůbec nejvýchodněji položeným městem v celém Československu. Samozřejmě, pojem město měl ve spojitosti s Jasiňou poněkud odlišný význam než v případě klasických velkých měst v českých zemích. Bohaté centrum, obklopené jednotvárnou zástavbou přilehlých čtvrtí a periferií, lemující obvod městysu. V Jasině trvale žili zejména příslušníci úzké místní elity většinových Rusínů, rodiny vyšších úředníků české národnosti a také nějací maďarští i židovští obchodníci. Jasiňa představovala také nejvýchodnější železniční stanici Československé republiky. Kousek dál už stály hraniční sloupy malodohodového spojence – královského Rumunska.

Pár kilometrů za Jasiňou začínala nefalšovaná podkarpatoruská divočina. Drsná příroda v kraji rozeklaných hor, posetých hlubokými lesy, jimiž tu a tam protékaly křišťálově průzračné prameny potoků a řek. Kraj, kde ještě před pár lety pořádalo četnictvo velké zátahy na místní zbojníky, přičemž pár „zbojných chlapců“ se zde čas od času skrývalo i dnes.

Dole pod horami se rozprostíraly další scenérie tolik typické pro tuto oblast. Borůvčím zarostlé poloniny, kde se pásl dobytek, a nedaleko od nich skrovné vesnice v údolích. Tam žili místní horalé, v drtivé většině Rusíni, živící se hlavně těžbou dřeva nebo pastevectvím, často kombinací obojího. Tohle nebyly úhledné a žírné vesnice jižních Čech nebo Hané. Žilo se tu chudě a skromně. Pro podstatnou část místních se režim tvrdé práce v nepříliš úrodném kraji střídal s návštěvami pravoslavných kostelíků a pravidelným popíjením levné pálenky v místní dřevěnici. Tvrdý život – tvrdá práce – tvrdý alkohol. Nezkušený výletník z historických českých zemí mnohdy žasnul nad tím, jak také vypadá Československá republika, a dokonce i slovenský bača by se tady nejspíš cítil jako pán. Není proto divu, že do státní služby na Podkarpatskou Rus se nikomu příliš nechtělo. Místní obyvatelstvo ovšem nemělo dostatek kvalifikovaných a vzdělaných lidí, takže na školách, úřadech nebo četnických stanicích zde sloužili především Češi. Nikoho asi nepřekvapí, že velmi často za trest.

Vesnička nedaleko Jasini s nic neříkajícím názvem Mereška se probouzela do dalšího ospalého sobotního rána. Alespoň se tak zdálo, do doby, než líné ticho proťal hysterický křik, jenž vycházel z chalupy nedaleko samotného středu vísky: „Juro! Áááách, Hriste Bože! Nedýchá… On nedýchá!“ Halina Klučková klečela u postele a trhaně třásla bezvládným tělem manžela v zoufalé naději, že ho snad vzkřísí k životu. Dřevorubec Juraj Klučko byl ale už definitivně na druhém břehu a jeho podivně zdeformované oční bulvy nepřítomně zíraly do stropu. „Odveď děti!“ stihla ještě Klučková upozornit starou matku, která s obdivuhodnou rychlostí zabránila třem ratolestem v přístupu k mrtvému tátovi.

„Ilko,“ obrátila se babka k nejstaršímu synovi. „Honem běž pro doktora a žandáry. Utíkej!“

♦ ♦ ♦

„Zase ten hnus,“ naklonil se k vrchnímu strážmistrovi četnictva drobný lékař. „Pane vrchní, dělejte už s tím něco. Další, kterého zabil ten pančovaný chlast.“ Doktor se starostlivě poškrábal na hlavě. „Nepodceňujte to, těch případů přibývá. Stoprocentní závěry vám řeknu až po rozboru, ale vsadím se, že to bude opět ten otrávený alkohol. To není obyčejný panč,“ šeptal četníkovi doktor medicíny Ivo Chvíla. „Do tohohle někdo úmyslně přidává metanol.“

Vrchní strážmistr Václav Řehulka úkosem pohlédl na zajištěnou láhev od pálenky: „Děláme, co můžeme, pane doktore. Koneckonců, tady s tím materiálem, co mi sem posílají z trestu…“ Řehulka si upravil pouzdro s devítimilimetrovou pistolí. „Štábní!“ houkl četník na podřízeného. „Vyslechněte rodinné příslušníky a hlášení mi pošlete do konce dnešní směny. Dnešní!“ zdůraznil vrchní strážmistr. „Rozumíte?“

Štábní strážmistr Michal Čaš beze slova přikývl a posadil se naproti Halině Klučkové, ani ne třicetileté ženě, které tvrdá práce na poli nedokázala vzít nevšední půvab mladých dívek vyrůstajících v drsném, ale zdravém prostředí.

„Co by, pane žandáre,“ povzdechla si uslzená vdova. „No, včera byla sobota, takže se dřevaři po práci sebrali a z lesa šli rovnou do hospody. Aspoň jeden večer v týdnu chtěli na všecko zapomenout po té dřině, pane žandáre…“ Ženě se zlomil hlas a znovu propukla v usedavý pláč.

Čaš se neprojevil zrovna ohleduplně, když dotčeně zamručel: „Heleďte, mladá paní, kroťte si výrazivo. Já nejsem žádný maďarský žandár, ale československý četník.“

Klučková si naštěstí jeho námitku nijak nepřipouštěla a v tento okamžik jí vlastně přišla naprosto nedůležitá, Čaše navíc promptně zpražil vrchní Řehulka, který zaslechl onu nemístnou poznámku: „Hergot, štábní, jste normální?“ zasyčel mu jedovatě zezadu do ucha. „Před chvílí jí umřel muž a vy tady budete slovíčkařit? Radši si s těmi výslechy pohněte.“

Čaš znovu mlčky pokynul hlavou a věnoval se vyslýchané: „A vy víte, kde pil?“

Halina si šátkem utřela červené oči: „No, kde by. Vždycky chodili na náves do šenku k Rubinsteinovi, určitě tam byli i včera. No ale jestli si po cestě něco někde koupil, to já nemůžu vědět, pane žan… ee, četníku,“ opravila se Klučková na poslední chvíli. „Víte, on Jura byl hodný člověk. A dobrý manžel. On… byl ke mně zlatý a děcka ho zbožňovaly. Taky jim dovedl ze dřeva leccos vyřezat. Loďku nebo vojáčka,“ přeskakoval Halině rozechvěle hlas. „Já teď vůbec nevím, co jim řeknu. A že si Jura trochu té vodky nebo režné vypil, to je tady mezi horaly normální. Vždyť pil za svoje. Rodina nehladovala a on nikde nedlužil ani korunu. Pane četníku, kdy už tomu uděláte konec?“ bědovala zničeně Klučková. „Je to týden, co na ten panč umřel Anton Hrehorko, a před čtrnácti dny z toho oslepl Taras Krivoj. Co se to tady děje, vždyť tohle nebývalo.“

Štábní strážmistr neurčitě pokrčil rameny a nechal si zavolat bábu Klučkovou. Vrchní Řehulka v doprovodu závodčího Bubky se mezitím vydal na náves, kde Samuel Rubinstein už několik let provozoval jedinou nálevnu ve vesnici.

♦ ♦ ♦

„Z toho mě, prosím, vynechte,“ švitořil směrem k četníkům pejzatý hospodský Rubinstein, poté co mu Řehulka osvětlil důvod nečekané návštěvy. „To bych byl, pánové, blázen, kdybych tady rozléval otrávenou kořalku. Už takhle si někteří horalé myslí, že jsem podlý žid, který je přes alkohol připravuje o výdělky,“ posunul si Rubinstein neposedné brýle blíže ke kořeni nosu. „Hlavně ženy dřevařů jsou ostré jako břitva. Ano, všichni z těch otrávených u mě ten večer seděli a popíjeli,“ připustil putykář. „Bodejť ne, když vedu jedinou hospodu v celé Merešce. Ale ty otrávené láhve, co jste u nich našli, ty u mě nekoupili. Vždyť jste mi nedávno prohlíželi hospodu a nic jste neobjevili.“

Vrchní strážmistr na Rubinsteina nepřívětivě pohlédl: „Však my si zařídíme i povolení k prohlídce vašeho domu, o to nemějte strach.“

Hostinský jen trpně vzdychl: „Pane vrchní strážmistře, já vás tam klidně pustím i bez povolení, jenom abych měl od všeho toho podezřívání pokoj. Protože tohle už je vážně nezdravé pro obchod i pově…“ Rubinstein nedokončil větu, poněvadž ho vyrušil rachot praskajícího skla jedné z okenních tabulek hospody. Sotva se sklo z okna rozsypalo do změti střepů, dopadl na dřevěnou podlahu vhozený kámen. A za ním další.

„Ty svině židovská!“ ozvalo se zvenku. „Vylez ven, smrtko lakotná!“

Mladý závodčí Bubka bleskurychle strhl z ramene pušku, na kterou naučeným pohybem nasadil bodák, zatímco Řehulka vytáhl z pouzdra pistoli. „Rubinsteine,“ zaskřípěl vrchní zuby, „zalezte a neukazujte se, než bude po všem.“ Četníci rázným krokem a se zbraněmi v rukou vypochodovali z hospody, před níž narazili na divoce vyhlížející skupinu osmi místních. Rusínští horalé z Merešky se vydali na lynč. Pomstít se tomu, o kom si mysleli, že nese odpovědnost, nebo alespoň spoluzodpovědnost za poslední vlnu alkoholových otrav, která už trvala asi měsíc. Někteří z horalů si přinesli kyje nebo krátké sekerky, jedna ruka svírala velký a poměrně těžký kámen.

„Co je to tady za bordel?!“ rozeřval se po kaprálsku Řehulka. „Selnyku, vy okamžitě pusťte ten šutr na zem a dejte si odchod i s ostatníma. Kdo udělá krok směrem k hospodě, po tom vystřelím!“ Řehulka zdůrazněně cvakl pojistkou čézety, načež závodčí natáhl závěr své pušky vzor 24. Z horalů vyprchalo bojovné odhodlání, ale odmítali odejít s pokorně svěšenými hlavami.

„To se máme nechat zabíjet tím jeho dryjákem?“ zaúpěl nepředstíraně žalostným hlasem Samoslav Selnyk, potom co podle četníkova pokynu upustil kámen. „Dřeme celý týden, a když si jdeme vydechnout, máme se bát, že oslepnem nebo už nevstanem?“ Ostatní souhlasně zamručeli.

„O děti Antona a Jury nebo Hrihorije se kdo postará?!“ vyhrkl špatnou češtinou překotně Vasil Čagaj, nejstarší ze shromážděného hloučku, jemuž jako jedinému už začínaly šedivět vlasy i vousy. „Jste četníci, tak dělejte něco, nebo budem něco dělat my.“

Vrchní strážmistr Řehulka takové řeči neslyšel rád, takže se na Čagaje nevrle zaškaredil: „Samozřejmě že celou věc s tím chlastem šetříme. Ale nevíme, jestli ty pančované láhve jsou od Rubinsteina, nebo ne. Vám přece nemusím vysvětlovat, že otravy hlásí několik obcí okolo Jasini. To, že všichni dřevaři pak chodí chlastat k židům do náleven, nic neznamená. Vždyť ani nemáme zdroj. Ale to by musel někdo z místních otevřít hubu a říct nám, kde se tady dá sehnat flaška bez kolku. Každopádně jsme teď oslovili stanici až v Užhorodě, takže se všechno brzy pohne.“ Vrchní si znechuceně odplivl. Nesnášel to tady, Merešku, Jasiňu a vlastně celou tu zatracenou Podkarpatskou Rus, kam ho před třemi lety převeleli ze Znojma za opilecké extempore. Stačilo v uniformě trochu přebrat a nahlas vypustit nějaké ty nadávky na adresu premiéra Švehly. Pak už zbývalo jen si zabalit.

„Šetříte, šetříte…,“ vzal si slovo vytáhlý dřevař Nikola Žernovec. „Pomalu šetříte, pane četníku, ale co byste spěchali? Zatím umírají jenom Rusíni, chudí horalové, že? Stěpane!“ obrátil se Žernovec vyčítavě na mladého závodčího. „Tak pověz něco, vždyť ty jsi Rusín jako my a tvůj tatík s náma tolik roků sváží dřevo. A teď na nás máváš puškou?“

Pětadvacetiletý mladík v zelené uniformě nehnul brvou: „Jsem hlavně četník ve službě, pane Žernovec,“ odvětil pevně a bez emocí.

„Ááá, ve službě!“ rozhodil horal rukama. „Že se ti v té službě u Čechů ale zalíbilo, co?“

„Zavřete už hubu, Žernovec!“ hrubě přerušil dřevaře Řehulka. „A přestaňte laskavě tykat závodčímu Bubkovi, který je úřední osoba. Ještě jednou a dám vám štráfa, chlape. Teď všichni zmizte a běda vám, jestli zjistím, že jste Rubinsteina otravovali.“

Reptající horalové se pomalu šourali k domovům, zatímco Řehulka si ledabyle zapálil memphisku. Karton přivezl až z Chustu, poněvadž v Jasině se daly sehnat přinejlepším zorky. Vrchní strážmistr úlevně zatáhl z cigarety a pomalu vyfoukl kouř: „Skoč za Rubinsteinem, Stěpane,“ vybídl potichu závodčího. „Ať se zítra staví k nám kvůli tomu rozbitému oknu. Sepíšeme to s ním a potom si předvoláme ty horké dřevařské hlavy. Já se zatím projdu po té jejich Merešce.“ Řehulka za neustálého pokuřování pomalu vykročil hlouběji do vsi, zatímco Bubka se vrátil do kořalny. Zbytečně. Samuel Rubinstein nechtěl nikoho z horalů popotahovat. Byli to, buď jak buď, častí zákazníci. Rubinstein věděl, že horké hlavy zase vychladnou a z pravidelné konzumace jeho pálenky se mu to nicotné okno zaplatí několikrát.

♦ ♦ ♦

Chata na břehu rybníka Velký Spolský žila uvolněnou zábavou, přestože ručička hodin se povážlivě blížila ke druhé hodině ranní. Čerství novomanželé Rádlovi sezvali do Libína úzký kruh vybraných hostů, když hostina na Hluboké začínala skomírat. U venkovního ohniště posedávali nebo polehávali přátelé, k nimž měli Honza s Janou nejblíže. Pozvání se samozřejmě nevyhnul ani doktor Pešat, četník na penzi, jenž ve své chalupě u rybníka trávil celé léto. Prošedivělý penzista přinesl štiku a dva kapry, kteří se teď pekli nad ohněm, přičemž vítaně zpestřili chatařské menu, složené převážně z buřtů. Oheň příjemně praskal a do noci zněly tóny kytary, doprovázené zpěvem. Bilingsley právě vylezl z nočního rybníka, přehodil přes sebe k náplavce uvázaný ručník a vrátil se k ohni, kde mu Janina kolegyně z nemocnice strčila do ruky odzátkovanou láhev budvaru. „Čtete moje myšlenky,“ usmál se mile Mark a s chutí si zavdal. Vedle něj ležel Blažek se stéblem v puse a fascinovaně sledoval atmosférickou scenérii hvězdného nebe.

„Paráda,“ vydechl spokojeně Rádl, když si utíral mastné prsty o travnatý porost u ohniště. „Na tuhle část oslavy jsem se těšil nejvíc.“ Jana mlčky přitakala, pozorujíc při tom mihotání zářivě jasných plamenů.

„To teda bylo něco s těmi rekreacemi,“ připomenul Honzovi dobře naložený Brázda žertovnou svatební epizodku. „Už víte, kam pojedete?“

Rádl si z rožně uřízl kus propečené štiky: „No, fakt je ten, že tak dlouhou dovolenou nikdy nedostanu,“ uchechtl se pobaveně. „Hned v pondělí to s Janou odpíchneme na ten Jadran a pak v září si dáme Švýcarsko. Pokud jde o tu francouzskou Riviéru, rádi bychom ji věnovali vám, bratře.“

Petr Brázda na chvíli zkoprněl. Přece jen, všichni toho dnes nemálo vypili, a tak si nemohl být jistý, zda Honza svou nabídku myslí vážně. „Tohle nemůžem přijmout,“ vysoukal ze sebe poté, co pochopil, že si z něj nikdo nestřílí. „Takhle drahou záležitost.“

„Nesmysl, Petře,“ vmísila se do hovoru rezolutně Jana. „My bychom Riviéru nestihli a co by kdo měl z toho, kdyby zájezd propadl. Takže si ho vezměte a pořádně si to užijte. Ditule bude mít určitě radost,“ hodila Jana hlavou směrem k místu, kde spala její nejlepší kamarádka. Zmožená Dita usnula navzdory živému povídání přítomných a hrající kytaře, takže Petr ji raději něžně přikryl dekou. Zájezd do Francie, kde byl naposledy s československými legiemi, dojatě přijal a za pár okamžiků se přidal ke zpěvu kabaretního šlágru.

Byla to jedna z těch nocí, které končí až s denním světlem, jedna z těch, na něž se nezapomíná.

♦ ♦ ♦

„Mám pro tebe zvláštní misi, doktore,“ sdělil Blažkovi Brázda v prostorách společné kanceláře necelý týden po svatbě Rádlových. „Projedeš se, a to celkem daleko,“ vzbudil vedoucí politického oddělení Zpravodajské ústředny Blažkovu zvědavost. „Akorát ti nemůžu zaručit, že z toho budeš nadšený, vlastně spíš nebudeš, ale znáš to – když vlast zavolá…“

„Tak kam?“ zajímalo mírně napnutého Tomáše, který se v žáru pozdního června napil jablečné zonky.

„Jasiňa, městečko v nejvýchodnějším cípu Podkarpatské Rusi,“ ušklíbl se téměř omluvně Petr, jemuž neušlo, jak Blažkovi zklamaně spadla brada. Tomáš očekával Slovensko, nebo dokonce snad nějakou mezinárodní konferenci v zahraničí, ovšem Podkarpatská Rus v něm rozhodně nadšení nevyvolala.

„Rádlovi se holt koupou v Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a ty pojedeš za Rusínama na poloniny,“ konstatoval sarkasticky, avšak věcně Brázda. „Život je někdy dobytek, já bych ti mohl povídat.“

Blažek rezignovaně potřásl hlavou: „Co tam budu dělat? Maďaři zlobí více než obvykle?“

Brázda vytáhl ze šuplíku hnědé složky a začal je pomalu rozvazovat: „Tentokrát půjde o něco jiného. Složku ti samozřejmě dám k prostudování, nicméně abys věděl, oč běží…“ Brázda se nadechl, upil z Blažkovy zonky a spustil: „Od začátku května fakticky až doposud jsou z Jasině a blízkého okolí hlášeny případy úmrtí nebo vážného poškození zdraví po otráveném alkoholu. První případ evidují četníci čtvrtého května, zatím poslední zdokumentovali dvacátého června. Dohromady deset mrtvých a patnáct zraněných, z toho šest s trvalými následky – tři oslepnutí, dvě nevratná poškození ledvin, jedno částečné ochrnutí,“ vypočítával komisně Petr. „Zdroj láhví se nepodařilo určit, v podezření jsou samozřejmě místní nálevny a kořalny, nicméně může to taky někdo takzvaně zabaráčnicky pálit nebo pašovat. Rumunsko je od Jasině za humny, že jo. Jasiňští místňáci požádali o pomoc četnickou stanici v Užhorodě, ovšem výsledek zatím žádný.“ Brázda se vážně zadíval na udiveného Blažka, který stále očekával zdůvodnění, proč on – zpravodajec politického oddělení – musí někam do vystrkova kvůli pančovanému šnapsu. „Problém je, doktore, že on to není obyčejný panč, kdy ti do špiritusu uteče nějaký humus při špatném pálení,“ řekl nadřízený. „Chemici jsou si jistí, že do toho chlastu někdo zcela úmyslně přimíchal metanol, a tím pádem jasně věděl, co způsobí.“ Takové sdělení sice přišlo Blažkovi velmi znepokojivé, nicméně stále nevěděl, co s tím má společného agenda jejich oddělení.

„Tvé zpravodajské úkoly jsou následující,“ dostal se Brázda konečně k tomu hlavnímu. „Zjistit náladu mezi rusínským obyvatelstvem Jasině i přilehlé oblasti. Uvědom si, že většinu tamních kolib i kořalen vlastní židé a tahle metanolová aféra proti nim vzbuzuje dost zlé krve. Chci vědět, zda hrozí, nebo nehrozí pogrom, zatím máme hlášenou pouze jednu drobnější výtržnost proti konkrétní nálevně.“ Petr si odkašlal a zalistoval složkami: „Dále musíš prověřit, jestli to pančování nemá nějaké souvislosti s politikou. Prověřit, jestli v tom nejede někdo z maďarské iredenty nebo třeba člen některé ze židovských stran anebo nějaký místní rusínský potentát. Hlavně ohlídej případnou vazbu na Maďarsko, a pokud ji najdeš, tak ať víme, jestli jde o čistě pašeráckou věc, anebo nějakou zpravodajskou hru, která má vyvolat neklid. V Rumunsku je strašný bordel a maďarští agenti tam působí téměř nerušeně. Rumunští pohraničníci jsou navíc často podplacení, takže je nechávají korzovat přes čáru. Samozřejmě budeš v rámci možností svým dílem napomáhat vyšetřování. Až se v Jasini zabydlíš, kontaktuješ odbočku Zpravodajské ústředny v Užhorodě, jsou na tebe připravení, styčnou osobou je inspektor Vlado Zajac.“

Blažek přikyvoval na srozuměnou, avšak jednu otázku si neodpustil: „Kde tam budu spát? U četníků, nebo na policii?“

Brázda po něm šlehl nepřívětivým pohledem: „I to se dozvíš, jenom mě nech domluvit. Ještě ani nejsme u konce s těmi úkoly. Taky budeme chtít hlášení o stavu mužstva místní četnické stanice v Jasini.“

Tomáš se překvapeně zarazil a zakoulel očima: „My spadáme přece pod policii, a ne pod četníky, to jim mám lézt do zelí?“

„Klidně můžeš,“ ujistil ho s nehranou samozřejmostí Brázda. „Všechno je domluvené se zemským četnickým velitelstvím v Užhorodě, hlášení pošleš nám a my jim ho pak předáme.“ Blažek se pořád cítil nesvůj a nebylo mu jasné, o co tady vlastně jde. „No, pochop,“ vysvětloval Brázda zkoprnělému podřízenému. „Když jim tam pošlou uniformovanou kontrolu ze zemského velitelství, moc se nedozvědí. Ale ty tam přijedeš s jasným úkolem pomoct jim vyšetřit ten panč. Takže jim vůbec nedojde, že máš ještě sekundární zadání. Budou přirození.“

Tomáš nasucho polkl: „Aha. Máš pro mě ještě nějaké překvapení?“

Petr se sotva znatelně usmál, načež zavřel před ním ležící složku: „Nevím, jestli překvapení, nicméně pár informací ti ještě předám. Jak jsi asi z výkladu pochopil, budeš občas pendlovat mezi Jasiňou a Užhorodem. Já vím, celkem dálka,“ předešel Brázda očekávané Blažkově námitce. „Holt, jinak to nejde, protože zprávy k nám do Prahy musíš posílat výhradně přes naši užhorodskou odbočku. Z bezpečnostních důvodů.“

Tomáš zakroutil rozmrzele hlavou: „Proč ne z Mukačeva? Z Jasini je to tam o dost blíž a Zpravodajská ústředna tam má přece taky svou odbočku, nebo snad ne?“

„Má,“ přisvědčil Brázda, „nicméně mukačevská odbočka je malá a její zázemí není úplně adekvátní. Všechno jsme s Užhorodem dohodli, zkrátka hotová věc. Moje představa je, že se s nimi spojíš dva dny po příjezdu a potom budeš dojíždět jednou týdně. Neboj!“ povzbudil Blažka Brázda. „Déle než měsíc tam stoprocentně neztvrdneš.“

Tomáše polil studený pot. Měsíc v té podkarpatoruské díře, to je tedy opravdu terno. Asi poprvé za celou dobu služby u Zpravodajské ústředny byl naštvaný na svou práci. Musel Petr vybrat pro tuhle zatracenou misi zrovna jeho? Petr Brázda samozřejmě víceméně tušil, co Blažkovi zrovna běží hlavou: „Vím, je to celkem otrava,“ připustil upřímně. „Ale taky možnost k rychlejšímu postupu. Když tam s něčím pohneš, uděláš si tady v Praze oko. Posílám tě tam hlavně proto, že máš předpoklady tuhle věc dobře zvládnout. Jo, k tomu ubytování…,“ vzpomněl si dodatečně Brázda. „V Jasini máš zařízený pokoj v hotelu Slovan, takovém malém ubytovací zařízení asi deset minut od četnické stanice. Samozřejmě, kdybys potřeboval, můžeš nouzově přespat i přímo u četníků. Pokud jde o Užhorod, naše odbočka má přímo v úřadovně půdní byt pro služební návštěvy, takže s ním počítají pro tebe.“

Blažek beze slova rezignovaně přitakal: „Všechno?“

„Ano,“ řekl suše Brázda, „tady ti dávám celou složku. Vím, že jsi zuřivý systematik, takže ji můžeš tři dny pečlivě studovat, nebo spíš musíš,“ zazubil se Petr. „Jestli už dneska nic nemáš, tak běž domů louskat tu složku. V pondělí ti přesně v šest nula nula jede přímý vlak z Wilsonova nádraží. Pojedeš osmnáct a půl hodiny, takže do Jasini dorazíš druhého dne o půl jedné ráno. Vyzvedne tě vrchní strážmistr Řehulka od četnictva a hodí tě do hotelu,“ ukončil Brázda instruktáž, než se začal probírat svodkami.

Do prdele! pomyslel si Tomáš Blažek, když se složkou pod paží opouštěl úřadovnu. Do prdele práce!

♦ ♦ ♦

Četnický závodčí Stěpan Bubka si po delší době zase užíval domácí pohostinnosti. Mladý muž zákona většinu času bydlel v kasárnách místní četnické stanice v Jasini, kde se také spolu s podstatnou částí mužstva stravoval. Teď měl ale týdenní dovolenou, ze které chtěl poslední dva dny ukrojit pro rodiče v rodné Merešce, poté co většinu volna strávil v Jasini u své Natálie.

Bubkovi byli na svého prostředního potomka náležitě hrdí. Zatímco nejstaršího syna Ivana, tak jako drtivou většinu místních mužů, semlel dřevařský osud a dcera Vita byla k ruce při obhospodařování skromného rodinného majetku, Stěpan zamířil výše. Po obecné škole si udělal ještě měšťanku a později po vojně byl přijat na jednoroční četnickou školu. K takovému vzestupu v Merešce docházelo málokdy a Stěpana Bubku zde měli téměř za „pána“.

Teď se pohodlně rozvaloval za stolem ve světnici, kde si pochutnával na mámině ripljance – vaječné brynze s brambory a trochou špeku. „Chutná ti, Stěpko?“ posadila se postarší matka v šátku naproti synovi a sledovala, jak její Stěpan dřevěnou lžící bagruje ripljanku do úst.

„Výborné, jako vždycky,“ zamlaskal četník, načež polichocená Bubková spokojeně vstala, aby mu přinesla pohár sladového kvasu s kapkou ostružinové šťávy. Bubka už téměř dojedl, když si povšiml, že jeho otec se u dveří s kýmsi vybavuje.

„Táta má besedu?“ naklonil se Stěpan k sestře, která se jen pobaveně pousmála: „To spíš ty, Stěpko.“

Než se Bubka stačil podrobněji vyptat, stáli před ním v doprovodu starého Bubky tři muži. Všichni patřili k tomu osmihlavému hloučku, co dělal problémy u Rubinsteina – prošedivělý vlk Vasil Čagaj, spolu s ním Samoslav Selnyk i bouřlivák Nikola Žernovec. V přítmí večerní světnice vypadali úplně jinak než tehdy před tou nálevnou. Klidní, pokorní, vyrovnaní.

„Chlapci přišli za tebou,“ začal poněkud rozpačitě starý Bubka, zatímco jeho žena postavila na stůl pořádný džbán kvasu a talíř s pohárky. „To víš, Stěpko, co jsi v Jasini u četníků, jeden tě v Merešce často nevidí.“

Bubková nalila kvas do pohárků. Muži pozorovali, jak osvěžující nápoj plní sklenice až po okraj, načež do ticha zazněl Čagajův hlas: „Přišli jsme tě pozdravit, Stěpane, a trochu si popovídat. Hlavně tady Nikola by se ti chtěl omluvit, že?“ pohlédl Čagaj naléhavě na Žernovce.

Ten přitakal: „Pravda. Promiň za ty řeči u kořalny. Člověk to ani tak nemyslí. Teď z toho otráveného chlastu máme všichni nervy na hadry.“

Závodčí máchl ledabyle rukou: „O to nic, Nikolo, ale pozdvižení nám už nikde nedělejte. Viděli jste, jak vrchní řádil.“

Starý Čagaj za letmého pokývání šedivou hlavou usrkl trochu kvasu. Byl poctivý a ostružinová šťáva mu přidávala na chuti. „Ba,“ mlaskl rozvážně. „Též ten tvůj vrchní nadával, že se od Rusínů nedozví všecko, co by třeba chtěl. Však má pravdu.“

„Ale ty by ses to dovědět mohl,“ dopověděl za Čagaje doposud mlčící Selnyk, přičemž vážně pohlédl na mladého četníka.

Závodčí se napil kvasu. Polykal v dlouhém nádechu, aby získal trochu času k přemýšlení. Když konečně položil dopitou sklenici na stůl, pomalu si hřbetem dlaně otřel rty: „Tomu nerozumím, Samo. Jak myslíš, že bych se mohl něco dovědět? Víte snad něco bližšího o těch flaškách?“

Dřevař rozhodil rukama: „My ne, ale možná známe někoho, kdo by mohl pomoct,“ prohlásil tajemně, načež si hned po něm vzal zpět slovo Čagaj: „Jenomže to povíme jenom tobě, Stěpko. K Čechům na stanici nepůjdem.“

Bubka si otráveně povzdechl, tahle horalská nedůvěra vůči všemu, co přicházelo odjinud než vesnic a lesů nedaleko Jasině, ho dokázala pěkně vytočit: „Hriste Bože! Pane Čagaji. Já myslel, že za ty roky už vám došlo, že Češi nejsou Maďaři a četníci nejsou žandáři.“

„To přece neříkám,“ zavrčel nevrle prošedivělý dřevař. „Nejsme proti Čechům, vždyť přece Samův bratr za války složil kosti v těch jejich legiích. A taky víme, že jejich učitelé se snaží, aby z děcek něco bylo, a do škol může posílat děcko každý. I ten nejchudší.“

Přísedící Selnyk vpadl Čagajovi nedočkavě do řeči, jako by chtěl také něco povědět: „Ba,“ přitakal souhlasně, „znám řídicího učitele Sojku z Jasině, tomu prodávám dřevo. To je moc uznalý člověk. Naší Žeňce dal malovanou knížku. A taky je pravda, že čeští četníci nás nemlátí na potkání jako ti maďarští žandáři.“

Mladý Bubka přejel u stolu shromážděnou sestavu nechápavým pohledem: „Potom nechápu, proč jim pořád nevěříte.“

Starý Čagaj si zlehka povzdechl. Dopil první pohárek kvasu, počkal, až mu vzorný hostitel dolije, a dlouze se na Stěpana zadíval: „Maďaři, Stěpko, to bylí zlí páni. Češi jsou zase dobří páni. Ale pořád páni, Stěpane. Nás mezi sebe nevemou. Tebe už ano,“ připustil Čagaj. „Nosíš jejich uniformu a vlastně už jsi tak trochu taky pán. A to je dobře!“ zarazil Čagaj Stěpana, který se chystal něco namítnout. „To je moc dobře, Stěpko, protože Maďaři by ti něco takového nedovolili. My chceme, abys byl u Čechů ještě větším pánem.“

„A taky rychleji,“ doplnil Čagajova slova Žernovec.

Čagaj kývl: „Takže teď už víš, proč to, co víme, řekneme jenom tobě.“

Bubka uznale kývl hlavou. Tohle znamenalo, že se od něj neodtáhli a že ho navzdory státní službě „u Čechů“ stále považují za muže, co vzešel z jejich středu. „O co jde, pánové?“

Vasil Čagaj si hřbetem ruky setřel krůpěje kvasu ze strniště na bradě: „Tvůj táta říkal, že máš týden volna a zítra ještě zůstáváš v Merešce. Je tak?“ Bubka mlčky přitakal. „Tak přijď zítra v osm večer sám ke studánce na Krivém,“ pokračoval Čagaj skoro šeptem, byť k tomu neměl důvod. Spiklenecká atmosféra s ním zřejmě udělala své. „Uniformu si neber, Stěpko, ať nejsi tolik nápadný. U studánky budu já a spolu se mnou někdo, kdo by ti dost možná mohl pomoct.“

♦ ♦ ♦

Rozlámaný Blažek se po nekonečné cestě konečně vykodrcal z vlaku na opuštěný peron, který se zničehonic zaplnil jeho spolucestujícími. Těch osmnáct a půl hodiny ve vagonu rozdělil mezi opětovné studium materiálů k případu, návštěvy jídelního vozu a spánek. Respektive pokusy o spánek. V kupé, kde nahlas rozprávěl rumunský básník se slovenským statkářem a židovským obchodním cestujícím, se dvakrát skvěle nespalo. Blažkovi se podařilo příležitostně usnout na pár krátkých okamžiků, ty ale neměly příliš společného se zdravým a osvěžujícím spánkem. Navíc ho v tom chvilkovém nevědomí pronásledovaly zmatené sny o ztracené Ulrike Guberové. Mávala mu a pak se někam propadala a propadala a propadala.

Svůj kontakt nemusel Tomáš dlouho hledat. Vrchní strážmistr Řehulka ho očekával hned u vlaku. Ani on nebyl příliš nadšen přešlapováním na nádraží o půl jedné ráno, nicméně svou nevraživost nedával před pražským hostem znát: „Vítejte v Jasini, pane doktore,“ stiskl Blažkovi pravici. „Jakou jste měl cestu?“

Blažek odpověděl rezignovaným úsměvem: „Ani mi nemluvte, pane vrchní. Nemůžu se dočkat, až něco sním a zalehnu.“ Četnický strážmistr chápavě potřásl hlavou, načež v Tomášově doprovodu vyrazil k automobilu zaparkovanému před nádražím. Jedinému automobilu, který měla místní četnická stanice k dispozici.

„V tuhle dobu k snědku nic nekoupíte, Jasiňa není Praha,“ uváděl Řehulka nově příchozího promptně do poměrů. „Ale my s tím tak trochu počítali,“ uklidnil Blažka četník. „Nechali jsme vám v kasárnách něco od večeře.“ Zpravodajec zahrnul muže v zeleném mundůru vřelými díky a vlastně ani nepostřehl, že už se ocitli u vozu, kde postával mladý četník s přilbicí a s puškou přes rameno. Ten ihned srazil kufry a předpisově zasalutoval: „Pane inspektore, závodčí Bubka. Vítejte v Jasini.“ Blažek takové oficiality neočekával a radši jednoduše podal četníkovi ruku.

„Stěpan Bubka je v ostré službě celkem krátce,“ vykládal potichu Řehulka na zadním sedadle, tak aby ho Bubka za volantem neslyšel. „Ale je maximálně spolehlivý a jako Rusín zná místní. Patří k nejlepším, proto mi často asistuje,“ objasňoval Blažkovi. „Hádám mu slušnou kariéru.“

Tomáš usoudil, že je čas dozvědět se něco málo o jasiňské stanici: „Kolik vlastně máte lidí? Stačíte na případy?“

Řehulka si narovnal čepici: „Na stanici četníkuje celkem čtrnáct chlapů, ale z toho minimálně dva musí zůstávat jako strážní služba. Normální agendu zvládáme, jenomže tyhle patálie s lihem prostě nemůžeme řešit samostatně.“

Blažek zamyšleně pozoroval, kterak závodčí řeže zatáčky. „Co národnostní složení?“ zeptal se Řehulky, jenž mu dal okamžitou odpověď: „Dva Rusíni, dva Slováci a deset Čechů. Problémy žádné,“ poznamenal vrchní strážmistr. „Mezi náma, Rusíni jsou největší nadšenci. Jsou rádi, že nedřou v lesích jako tátové. K prvnímu lednu příštího roku odchází jeden Čech na Slovensko a nahradí ho další rusínský kluk z četnické školy. To víte,“ vydechl Řehulka, „našinec si odtud většinou pomáhá, jak může.“

„Tady si vyskočím,“ ukázal pak Řehulka na dům, ve kterém se nacházel jeho služební byt. „Závodčí vás odveze do kasáren na ten gábl, pane doktore. Spíte ve Slovanu, že? Tam je to hezké a přes den i dobře vaří, ale chápejte, pražský komfort tady čekat nemůžete.“ Černá Tatra 11 zastavila před domem a Řehulka otevřel dveře. Ještě než odešel, obrátil se k Tomášovi: „V devět ráno bych vás chtěl představit na poradě, tak kdybyste byl tak hodný.“

„Není problém,“ potvrdil Blažek svůj zájem o co nejrychlejší spolupráci, načež Řehulkovi vložil do dlaně krabičku memphisek. „Ty jsou přece vaše oblíbené. A v Jasini se nedají sehnat, takže jsem si dovolil…“

„Děkuju moc,“ vyrazil ze sebe tumpachový četník. „Ale jak jste…“

„My zpravodajci víme leccos,“ pousmál se Tomáš. „Dobrou noc, pane vrchní strážmistře.“

V kasárenské kantýně čekal Blažka hluboký talíř plný husté rybí polévky, s krajícem chleba a sodovkou k zapití. Společnost mu dělal závodčí Bubka, kterého Blažek shledal bystrým a inteligentním mužem, od něhož se dověděl mnoho zajímavého o zdejších poměrech. Blažek pojedl a rozloučil se s mladým četníkem. S kufrem v ruce zamířil k hotelu Slovan, vzdálenému od četnické stanice skutečně jen pár minut cesty. Tomáš si ani nevybalil a padl do postele, kde téměř okamžitě usnul.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Šnaps