SOPHIE BÉRARD

LEVANDULOVÉ NOCI (ukázka)

Román z Provence

Z německého originálu Lavendelnächte,

vydáno u Bastei Lübbe, Köln 2001

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2001 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Stanislava Sladká 2003, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2003, 2015

ISBN 978-80-243-7076-7

Rito, tato kniha je pro Tebe.

Za Tvou odbornou radu týkající se koní, za spolehlivou praktickou i morální podporu a za to, že jsi mne naučila mít ráda fenykl!

Děkuji, že jsi!

Kdo se žení či vdává z lásky, na toho čekají krásné noci a ošklivé dny.

Provensálské přísloví

Rinquinquin je vlastně provensálská specialita, chutný aperitiv, jehož základ tvoří broskve, vanilka a karamel. Vypůjčila jsem si jeho název pro statek rodiny Le Berových, nacházející se na břehu řeky Durance, protože zní hezky a kromě toho se velmi hodí k broskvoním, které tam pěstují. Zatímco statek i rodina Le Berových jsou výplodem mé fantazie, vesnice Volonne na břehu Durance skutečně existuje.

PROLOG

„Přesně tak by to mělo vypadat,“ řekl a podal jí reklamní prospekt na křídovém papíře, který mu právě položila sekretářka na psací stůl.

Na přední straně se skvěla barevná fotografie obrovské, několikaposchoďové budovy, jejímž nejmarkantnějším znakem byla mohutná skleněná kupole. V pozadí se ve větru ohýbaly palmové větve. Na další straně byly snímky krajinky s bazény, vodními atrakcemi a ostrůvky z umělých rostlin, mladí lidé v uniformách se usmívali za švédskými stoly překypujícími horami lahůdek, dozlatova opečených kuřecích stehýnek a pomerančů, a pod azurovým nebem se do nedozírné dálky prostíralo golfové hřiště.

„Hotely Divine – stejně dobré jako jejich název“ vyjímal se na prospektu rudý nápis a hned vedle něho se ve větru nadouvala americká vlajka.

Joséphine obracela prospekt štíhlými prsty. „Ale to je přece na Bahamách, Johne D., nikoliv v Provenci.“

„V tom není žádný rozdíl,“ ujistil ji. „Hotely Divine vypadají na celém světě stejně, to je přece naše obchodní značka.“

Zavřela na chvíli oči, aby si to dokázala lépe představit. V myšlenkách vymazala majestátní dům z přírodního kamene s šedomodrými okenicemi, který byl kdysi jejím domovem, a na jeho místo dosadila hotel Divine z Baham. Tam, kde ještě nyní sestupovaly sady broskvoní na plochých terasách až dolů k řece, kde stály stříbrozelené olivovníky a prostírala se pole vojtěšky, lemovaná levandulí, kde na stále ještě skalnatých místech bujely divoké rostliny a byliny, spatřila svým vnitřním zrakem krátce střižený trávník – hustě zelený koberec golfového hřiště, které tomuto kraji odňalo veškerá malebná zákoutí a učinilo z něj kus země, jaký bychom našli kdekoliv.

„Už se ani nemůžu dočkat,“ řekla a zhluboka se nadechla, jako někdo, kdo dlouho plaval pod vodou.

„A jsi si jistá, že s tím bude tvá rodina souhlasit?“ zeptal se John D.

Joséphine se zasmála tichým, perlivým, melodickým smíchem, který dokázala vyloudit jako na povel. „Ach, to tedy nebudou souhlasit, miláčku, budou křičet, zuřit a vykrucovat se, ale stejně jim to nebude nic platné. Už teď jim sahá voda až po krk. Monsieur Hugo říká, že je jen otázkou několika týdnů, než jim banka pohrozí nucenou dražbou. A pak jim přijde náš návrh ještě zatraceně vhod, ať se jim to bude líbit, nebo ne.“

Její oči dostaly onu zvláštní jiskru, ve které se mísilo dětské nadšení s ženskou lstivostí, což na ní Johna D. vždy znovu a znovu vzrušovalo.

„Pojď sem, ty moje malá potvůrko,“ řekl a přitáhl ji k sobě. „Někdy dokážeš být ale hrozná.“

Joséphine se mu se smíchem stulila do náruče.

1. KAPITOLA

Hamburk, 24. března

„Po obou stranách lemují silnici ovocné stromy. Kam až oko dohlédne, je vidět broskve a meruňky, které zlatě září mezi zeleným listovím jako koule na vánočním stromku“ – slova, která se doslova rozplývala na jazyku. Isabell si je četla nahlas, spíše pro sebe než pro paní Elbmannovou, která nepřečetla nikdy nic jiného než „Zlaté listy“ a „Gala“ a o broskvoně by se zajímala snad jedině tehdy, pokud by rostly v zahradách princezny Caroline nebo Uda Jürgense.

Broskve, které zlatě září mezi zeleným listovím jako koule na vánočním stromku… Isabell nechala klesnout knihu do klína a toužebně zavřela oči. Včera večer dostal její prozatím pokojný svět značnou trhlinu, a tak nyní nevěděla, zda má opět něco slepovat, nebo to nechat s konečnou platností rozbité. Isabell měla nejasný pocit, že pouhým přemýšlením tento problém sama nevyřeší, ale zatím jen tak vyčkávala a snažila se myslet na jiné věci. Například na silnici lemovanou ovocnými stromy, o které právě četla.

Vzduch proteplený zapadajícím sluncem vykouzlil na asfaltu dlouhé stíny, zatímco se v něm mísila nepopsatelná vůně zralých broskví s… Avšak Isabell si jen stěží dokázala představit, jak stojí na kraji té silnice a vdechuje vůni sladkých broskví: prudký poryv větru vrhl spršku deště na vysoká okna obývacího pokoje, působení to tlakové níže jménem Jakob, která před několika dny vystřídala níži jménem Ingmar. Ne že by byl nějaký rozdíl mezi Jakobem a Ingmarem, obě níže byly stejně deštivé a větrné. Po jaru, které mělo podle kalendáře začít již před čtyřmi dny, nebylo ani stopy.

„Taky bych měla chuť na broskve.“ Paní Elbmannová postříkala stolek stojící před Isabell leštěnkou. Páchla podobně jako impregnační prostředek na boty. Tedy ta leštěnka, nikoliv paní Elbmannová. Ta páchla Toscou, a to dosti pronikavě. Isabell opět sklapla knihu a zachránila ji před všudypřítomnou prachovkou paní Elbmannové.

„To je cestovní průvodce?“ zeptala se paní Elbmannová.

„Ne, vlastně je to kuchařka,“ řekla Isabell a hlas se jí opět zabarvil touhou. „Provensálská kuchařka… Kraj světla a malířů, vlast slunce, barev a vůní…“ Takto citovala z textu na obálce, avšak toho si paní Elbmannová nevšimla.

„Jak umíte být poetická,“ vydechla obdivně. „Člověk by ani nevěřil, že jste daňová poradkyně.“

„Pouze pomocná síla v oboru daní,“ opravila ji Isabell. „A teď už jsem jen žena v domácnosti.“

„Jen žena v domácnosti – jak to říkáte!“ Paní Elbmannová zavrtěla hlavou a věnovala křídlu Steinway jeho týdenní dávku leštěnky. Při tom se k Isabell obrátila svým baculatým pozadím. „Kolik žen by bylo rádo, kdyby mohlo být na vašem místě! A kromě toho, neoznačila bych vás za ženu v domácnosti. Jste dáma ze společnosti. Hajsosajety.“

Alespoň tohle by paní Elbmannovou navýsost uspokojovalo: jejím dávno hýčkaným snem bylo pracovat jako hospodyně u členů high society, což si představovala jako nikdy nekončící party prominentů, boháčů a krásek. Nejlepší by bylo, kdyby se tak jednoho dne na party objevil Udo Jürgens a Rosa Elbmannová mu mohla nabídnout pohoštění. Isabell se musela zasmát. Isabellin muž, Frithjof, sdílel stejný sen s paní Elbmannovou, pomineme-li Uda Jürgense. Rovněž Frithjof se snažil zaujmout místo mezi bohatými lidmi a kráskami. Pokud však šlo o prominenty, stačilo mu již to, že jim mohl dělat daňová přiznání. Jeho kancelář ovšem fungovala velmi dobře i bez velké klientely z řad prominentů. Převzal ji po svém otci, včetně objemné kartotéky zákazníků, šesti podřízených a dřevem vykládané šéfovské kanceláře. A tak každé ráno usedal do koženého křesla za pracovní stůl z ořechového dřeva a věděl, že dělá přesně to, co by si jeho otec přál, ovšem až asi za deset až dvacet let, neboť Frithjofův otec zemřel náhle předminulý rok za volantem svého mercedesu, kdy podlehl srdečnímu infarktu a narazil čelně do mostního pilíře.

Frithjof měl otce velmi rád a byl samozřejmě velmi otřesen jeho nečekanou smrtí, nemohl si však pomoci, aby neviděl spoustu předností té neblahé události. Díky velkorysému dědictví dosáhl Frithjof již ve čtyřiatřiceti letech toho, o čem někteří sní téměř celý život: otcův podnik mu zaručoval skvělé příjmy, firma požívala četných daňových výhod a v bance byla uložena značná železná rezerva. Frithjof byl pyšný na svůj hezký vzhled, na úspěchy v golfu i na svůj elegantní, nejrůznějšími starožitnostmi zařízený dům. Byl rovněž pyšný na svou ženu Isabell a její postavu, na které se tak dobře vyjímaly šaty předních módních návrhářů. Isabell měla skvělé chování, velmi světlé vlasy, přirozené, aniž by si je barvila, a dokonce rozuměla i tvrdé práci daňových poradců.

Pravda, pomyslela si Isabell, u Frithjofa zaujímám hned druhé místo za křesly od Philippa Starcka. A to už něco znamenalo.

Paní Elbmannová konečně doleštila křídlo, nyní se lesklo, jako by bylo z broušeného onyxu. I to křídlo bylo jedním z Frithjofových rozmarů. Neuměl na něm sice zahrát ani „Zajíček v své jamce“, právě tak jako Isabell, avšak to křídlo zde znamenalo velmi moc. Na hosty zpravidla udělalo velký dojem a Frithjofovi pak dalo značnou práci, jak jim vysvětlit, že vlastně vůbec neumí hrát na klavír.

Isabell, které se takové vysvětlování zdálo nepříjemné, již přemýšlela, že se začne učit hrát na klavír, aby se ta obrovská investice alespoň nějak vyplatila, avšak Frithjof byl proti tomu.

„Hra na klavír je něco úžasného, když se to umí,“ řekl tehdy. „Ale když se to neumí, pak je hrůza to poslouchat.“

„Ty si to pleteš s houslemi,“ odvětila Isabell. „A kromě toho – jak se to má člověk naučit, když neprojde ani obtížným začátkem?“

„Nijak,“ řekl na to Frithjof. „Vždyť je tolik skvělých pianistů na koncertech, nebo si koupíš cédéčka – proč by tedy měl člověk investovat tolik energie do věci, ve které stejně nikdy nedosáhne dokonalosti?“

Toto bylo jedním z Frithjofových životních hesel. Musel mít všechno dokonalé, nic nesnášel víc než pokusy laiků, kterými se snažili vyjádřit své životní pocity svým osobitým způsobem.

„K čemu ti všichni malují jakési břídilské akvarely, když přece existoval Picasso, proč vytáčejí na kruhu křivé vázy, když se dá koupit v obchodě krásná keramika, proč si sami tapetují nebo malují stěny, když na to existují odborníci, kteří to udělají mnohem líp – tohle já prostě nepochopím,“ opakoval často s povzdechem.

„Možná proto, že je baví vytvářet něco vlastníma rukama,“ odpovídala na to Isabell. „Ty přece taky hraješ golf, i když to Tiger Woods umí mnohem líp než ty.“

Ale na její slova řekl Frithjof to, co říkával vždycky, když přišla Isabell s pádným argumentem: „To je přece něco úplně jiného.“

Bylo těžké žít dokonalým životem podle Frithjofových představ a mít přitom ze života radost. Když se nastěhovali do vily, chovala Isabell krátkou dobu představu, že si uspořádá zpustlou zahradu podle svého vkusu – založí si zeleninový záhon a bude pěstovat kytičky s krásnými jmény, pomněnky, lilie, černuchy, měsíčky lékařské, krokusy, fialky… Frithjof si však pozval zahradního architekta, který navrhl na pohled hezkou, snadno udržovatelnou zahradu uměřených proporcí, kde však nebylo již místa pro Isabellinu zeleninu či květiny.

Nový nápor větru s deštěm nyní bičoval skupinku bříz u terasy. Jejich holé větve se ohýbaly až k zemi.

„Psí počasí,“ bručela paní Elbmannová. „A zrovna teď, když tu byl onehdy umývač oken.“

Isabell opět zanořila nos do kuchařky. Provence, vonící levandulí a melouny, s jasně modrým nebem nad bílými skalami…

„S tím Borisem a Barbarou je to nahnuté,“ řekla paní Elbmannová. Bylo to spíše konstatování než otázka, nečekala odpověď. „Nebo ten Jennyin malý chudáček. No, není to hrozné? A co ti teda dělají s tou Caroline, hrůza, hrůza!“

Tak nebo podobně začínala paní Elbmannová svůj obvyklý ranní monolog, který měl sloužit nejen k jejímu vlastnímu „vzdělání“, ale i k poučení Isabell, neboť podle jejího názoru nemohlo škodit, je-li paní domu poněkud lépe informována o novinkách z „Gala“ a „Zlatých listů“. Isabell jako obvykle nechávala projít její novinky jedním uchem tam a druhým ven a jen tu a tam mechanicky přikývla. Pouze občas se k jejímu vědomí prodraly útržky vět paní Elbmannové…

„… sedm let absolutně dokonalí, a pak tohle…“ pronesla právě paní Elbmannová. „Hrozné.“

Nebylo vlastně divu, že Frithjof při své touze po dokonalosti zaměstnal právě paní Elbmannovou. Vypadala přesně tak, jak si lidé představují perfektní hospodyni: malá, baculatá, prsatá, na nohou bílé zdravotní boty, vybavená obrovskou zásobou károvaných, naškrobených a nažehlených zástěr. Její řídké plavé vlasy byly pečlivě učesány do samých kudrlinek, takže Isabell připomínala jednu z vinylových panenek jejího dětství. Bodejť by ne, když paní Elbmannová chodila spát každou noc s natáčkami, z čehož ji Isabell již dávno podezírala. Po odborné stránce byla nepřekonatelná, znala každou novou leštěnku, která se jen objevila na trhu, měla tajné zdroje těch nejlepších utěrek z mikrovlákna a uměla předložit na stůl tu nejchutnější, řádně prošpikovanou pečeni. Však také její požadavky ohledně mzdy nebyly právě skromné, ale ty si mohl Frithjof naštěstí klidně odečíst z daní. Paní Elbmannová byla zkrátka v každém ohledu dokonalá – pokud se s ní člověk nezdržoval v jedné místnosti, což Frithjof stejně nikdy nedělal, a když už ano, pak mlčel. Rovněž spíše tolerantní Isabell šla paní Elbmannová na nervy až od té doby, co se Isabell vzdala svého zaměstnání a musela ji snášet po celé dlouhé dny.

„… všechny ty ženy, co se pořád seberealizují… to přece nemůže nikdy fungovat…“ pravila právě paní Elbmannová a těmi slovy jistě promluvila Frithjofovi z duše, i když on sám by to nevyslovil. Nenápadně a postupně však přinutil Isabell k tomu, aby dala v zaměstnání výpověď, aby se mohla v klidu věnovat výchově dětí a péči o ně. Isabell proti tomu v zásadě nic nenamítala, potíž ovšem byla v tom, že ještě žádné děti neměli.

„Ale to se brzy změní, až nebudeš mít ty každodenní stresy,“ řekl tehdy Frithjof. Mezitím byla Isabell již tři měsíce klidná jako želva, zato však stále ještě ne těhotná. Nehledě k tomu, že ji její zaměstnání nikdy nestresovalo, naopak, nyní se musela Isabell velmi snažit, aby potlačila dlouhou chvíli, která ji přepadala stále častěji.

Ve skutečnosti ani tak nepostrádala svou práci, na to ji nikdy neměla zase tak ráda, ale co postrádala, byl klid její malé kanceláře, který porušilo jen tu a tam zazvonění telefonu nebo tlachání kolegů a kolegyň. Pomocná síla daňového poradce – Isabell bylo dodnes záhadou, jak se dostala právě k tomuto zaměstnání. Pravda je, že vždycky uměla dobře zacházet s čísly, počítání uklidňovalo její nervy. Ale vždyť existovalo tolik jiných zaměstnání, tolik lákavějších možností – nemusela přece poslechnout návrh strýčka Ludwiga, aby začala svou praxi v kanceláři jeho přítele, daňového poradce. Nikdo ji k tomu nenutil. Ale byl to prostě…

„… osud,“ řekla právě paní Elbmannová. „Proti osudu je člověk bezmocný.“

Asi to tak bylo. Kdyby totiž tenkrát nešla do praxe ke strýcovu příteli, nikdy by nenastoupila místo v pobočce kanceláře v Hamburku, a tak by nepoznala Frithjofa.

Isabell nikdy nechyběla fantazie, spíše naopak, její hlava byla plná pestrých snových představ, avšak nikdy nijak zvlášť ráda neriskovala.

„Kromě toho, nemá to naše dítě vůbec žádné sebevědomí,“ říkávala neustále tetička Paulette. Teta Paulette byla Francouzka, sestra Isabelliny matky. Ona a její muž Ludwig Isabell vychovávali od dvou let, kdy ztratila oba rodiče. Bydleli v Kielu a Isabell k nim často jezdívala na víkendy na návštěvu. Spávala pak ve svém bývalém dětském pokoji s výhledem na pečlivě a s láskou obdělávanou zahrádku u řadového domku, dostávala svá nejoblíbenější jídla a s náhradními rodiči hovořila střídavě německy i francouzsky, jak se jí právě zachtělo. Ačkoliv byl strýc Ludwig již třicet let ženat s Francouzkou, nikdy se francouzsky nenaučil, čehož teta Paulette důkladně využívala.

Isabell se musela bezděčně zasmát, když si na ty dva vzpomněla.

„V týdnu jíme pořád samou dietu,“ prohlásil onehdy strýc Ludwig. „Paulette totiž říká, že jsem moc tlustý.“

„A vadí mi nejen l’embonpoint,“ přidala se teta Paulette a ihned vpadla do své francouzštiny. „Nevím, jestli se tu dá vůbec ještě něco zachránit. Tenhle muž byl v mládí krásný jako nějaký germánský bůh. A teď, jen se na něj podívej: už žádné vlasy na hlavě, zato chlupy v nose. A teď dokonce začal i chrápat, až člověku uši zaléhají.“

„Ale já ho stejně miluju,“ dodala již německy. „Že, Ludwig, my dva jsme ti nejšťastnější staří manželé.“

Strýc Ludwig přikývl a Isabell se zmocnil zvláštní pocit, skoro něco takového jako závist? Poprvé v životě se snažila živě si představit, jaké to bude, až budou s Frithjofem staří. Tato představa jí nahnala strach. Jak se vyrovná Frithjof, ten fanatik dokonalosti, s vráskami, šedivými vlasy, tloustnutím a vůbec neduhy stáří? Isabell měla podezření, že mu jeho vlastní vrásky nakonec budou vadit méně než ty její.

Už teď mu dělalo dost velké problémy to, že Isabell stále ještě nebyla těhotná. Včera večer se kvůli tomu pohádali.

„Asi bychom měli přemýšlet o umělém oplodnění,“ pravil a Isabell zamrazilo v zádech.

„Vždyť jsem vysadila pilulky teprve před osmi měsíci,“ odvětila, „někdy to prostě chvíli trvá…“

„Ale jestli něco není v pořádku, pak už jsme ztratili čekáním spoustu drahocenného času,“ usoudil Frithjof. „Měli bychom se dát prohlédnout.“

„Nemyslíš, že trochu přeháníš?“

„Hasbergova žena otěhotněla okamžitě po vysazení pilulek a Jens tvrdí, že se stačí na Sabinu jen kouknout a už je na cestě druhé dítě!“

Isabell zvedla obočí a ironicky se ušklíbla. „Asi by ses na mě měl taky jen tak kouknout, Frithjofe.“

„To je tedy vtipné. Rozhodně se zítra poohlédnu po nějakém odborníkovi.“

„To snad nemyslíš vážně.“

„Chci to slyšet od odborníka.“

„Pak tam ale budeš muset jít sám.“ Isabell při tom pozvedla hlas. Normálně nesnášela křik, ale zdálo se jí, že pokud jde o toto téma, Frithjof nějak špatně slyší. „V žádném případě si nehodlám začít měřit teplotu a spát s tebou podle kalendáře. A zcela jistě odmítám polykat nějaké hormony nebo si nechat profukovat vejcovody. Pokud to neklapne, asi to nemá být.“

„To je tvůj problém, Isabell,“ odsekl jí hlasitě Frithjof. Kdykoliv křičel, naháněl jí téměř hrůzu. „Jsi tak příšerná fatalistka, že v životě nikdy nic nedokážeš. Možná ani nechceš. Se vším se spokojíš. Kdyby nebylo mne, určitě bys ještě seděla v té zapšklé kanceláři, bydlela v maličkém dvoupokojovém bytě a u Heinricha a spol. bys dřela za dva tisíce čistého i se spoustou přesčasů.“

„Místo abych se proháněla v tomhle osmipokojovém domě a nevydělávala vůbec nic?“ zvolala Isabell. „No ovšem, za to ti musím být opravdu neskonale vděčná. A krom toho,“ dodala uraženě, „krom toho to nebyly dva tisíce, ale dva tisíce pět set osmdesát marek čistého. Bez přesčasů.“

„Ale o to přece vůbec nejde. S tou tvou příšernou apatií tu svou neplodnost nikdy nevyléčíš a já nevidím důvod, proč by tím měly trpět moje životní plány,“ řekl Frithjof, a tím Isabell s konečnou platností pořádně rozzuřil.

Jen proto, že nezpanikařím po osmi měsících souložení, že ještě nejsem těhotná, mě přece nemůže označit za apatickou!

„Mou neplodnost?“ zvolala. „Mou? Copak tě vůbec nenapadlo, že to může být tvůj problém? A to v každém ohledu!“

„Jenže oproti tobě, já jsem ochoten se nechat prohlédnout,“ odvětil Frithjof, ale to již Isabell vyběhla z pokoje a práskla za sebou dveřmi.

Noc pak strávila v jedné ze tří ložnic, ve kterých paní Elbmannová neustále povlékala postele. „Pro nečekané hosty,“ jak říkávala, ačkoliv se u nich nikdy nečekaný host neobjevil. Pokoj pro hosty byl zároveň prostorem, kde měla Isabell uloženy své osobní věci, které by rušily elegantní zařízení ostatních místností. Proto jej nazývala tajně „svým“ pokojem, neboť to byl jediný prostor, kterému Frithjof nedokázal nebo nechtěl vtisknout svou pečeť.

„Možná by ses měl naučit utvářet své životní plány poněkud pružněji,“ křikla na něj jedovatě, když asi za půl hodiny zaklepal na její dveře, které úmyslně zamkla.

„Isabell, otevři! Nebuď přece jako malé dítě!“

„Dobrou noc, Frithjofe!“

Frithjof ještě chvíli mlčky vyčkával za dveřmi. Pak se potichu a chladně zeptal: „Chceš mít vůbec děti?“

„Samozřejmě, že je chci.“ Isabell polkla a naslouchala vlastnímu hlasu. Nezazněla v něm špetka neupřímnosti?

A právě teď, v této chvíli, dostal její poklidný krásný svět první, drobnou trhlinu.

V posledních měsících se častěji přistihla při tom, jak se Frithjofovo přání u ní mění ve zlý sen. Pokoušela se představit si umazanou dětskou židličku u jídelního stolu mezi židlemi od Philippa Starcka, rozházené dětské hračky na mramorové podlaze, kterou tak bezvadně naleštila paní Elbmannová, drobky piškotů na hříšně drahém orientálním koberci – marně. Frithjof neměl ovšem naprosto tušení, jak takový život s dětmi probíhá. Přál si mít dvě dětičky jako od módního návrháře – chlapce a děvče, které perfektně zapadnou do jeho domu, do jeho života, asi tak jako dva kusy nábytku. Isabell již nyní pocítila se svými nenarozenými dětmi hluboký soucit. I se sebou, jako stále nedokonalou matkou.

To však Frithjofovi samozřejmě neřekla.

„Ovšemže chci mít děti,“ opakovala. „Ale snad to nemusí být hned. A teď mě nech v klidu spát, ty despoto.“

Přesto však nespala, ležela v posteli a myslela na strýce Ludwiga a tetu Paulette: na zamilované jiskřičky, které rozzářily strýčkovy oči, kdykoli pohlédl na tetu Paulette, na úsměv, který se usadil v koutcích tetiččiných úst, kdykoliv mluvila o svém Ludwigovi, i na její vřelý hlas, když říkala: „My jsme ti nejšťastnější staří manželé, hein, Louis?“

Jak tak Isabell ležela sama v posteli pro hosty, dospěla k poznatku, že se ve Frithjofových očích nikdy neobjeví ten jas, když se na ni podívá, a i ona pochybovala vážně o tom, že by se začala automaticky usmívat, kdykoli mluví o svém muži.

Trhlina v jejím poklidném světě se ještě rozšířila a prohloubila, nebezpečně se prohloubila, když pochopila, že tyto její myšlenky nejsou tak nové, ale již dávno se uhnízdily kdesi v jejích mozkových závitech, přísně střeženy onou částí její osobnosti, která toužila po souladu za každou cenu.

Přetáhla si přes hlavu přikrývku a ani na okamžik nezatoužila po manželské posteli a Frithjofově pravidelném oddechování po svém boku.

Když se ráno probudila, byl již Frithjof pryč a paní Elbmannová právě uklízela zbytky od jeho snídaně.

„Mám vám vyřídit od vašeho pana chotě hezký pozdrav a popřát vám krásný den,“ pronesla paní Elbmannová a poněkud ustaraně se na ni zadívala.

„Děkuji.“ Isabell se nikterak nesnažila skrývat, že spali odděleně, ale paní Elbmannová ji naštěstí ušetřila zvědavých otázek. Zato, jakoby za trest, trval její obvyklý monolog déle než obvykle.

Právě šveholila něco o novém parfému, který si koupila její švagrová – „od té Naomi Kempelové, víte, té tmavé modelky, voní po vanilce a jiných sladkých krámech, to není nic pro mě, raději zůstanu u své Toscy“ – když vtom zazvonil telefon.

„Už jdu,“ prohlásila paní Elbmannová a odkvačila do chodby. Isabell slyšela, jak do telefonu zacvrlikala své obvyklé rčení: „Dovolali jste se do domu rodiny Tegenovy, u telefonu Elbmannová, čím vám mohu posloužit?“

Isabell byl tento nabubřelý způsob vyjadřování vždycky vrcholně trapný a již několikrát se pokusila přesvědčit paní Elbmannovou o tom, že by stačilo pouhé „Tegenovi“ nebo „Haló“. Beznadějná snaha.

„To je váš pan choť,“ pravila paní Elbmannová a přinesla jí telefon až k pohovce.

„Můj pan choť,“ opakovala Isabell, zatímco brala telefon. Výrazivo paní Elbmannové drásalo člověku vážně nervy. Pan choť, to znělo téměř jako pán a vládce.

„Copak je?“ řekla chladně do mluvítka.

Paní Elbmannová se decentně vzdálila, avšak Isabell ji slyšela, jak zrovna za rohem leští starožitné nástěnné zrcadlo včetně svícnu, ačkoliv to již udělala před chvílí.

„Ještě pořád jsi uražená?“ zeptal se smějící se Frithjof. „Vlastně bych se měl tvářit mrzutě já. Vždyť jsi mě přece nazvala despotou.“

„Pro mě za mě, klidně se tvař mrzutě,“ odtušila Isabell.

„Ale proč bych měl.“ Nyní se již Frithjof nesmál, avšak nasadil tón „já jsem tu šéf“, který měl jinak vyhrazen pouze pro své podřízené. „Oproti tobě, já se alespoň chovám dospěle a hledám řešení našeho problému.“

Isabell mlčela. Řešení problému – ano, také již o tom přemýšlela. Najít něco, co by zacelilo trhlinu v tom jejím poklidném světě a opět dokázalo zaplašit černé, rušivé myšlenky. Nic jí však nenapadalo.

„Máš v pondělí odpoledne už něco v plánu?“ zeptal se Frithjof.

„Ne.“ Kvůli tomu se Isabell ani nemusela dívat do diáře. Ten byl stejně po celé dny bezútěšně prázdný. Těch několik kamarádek, které tu v Hamburku měla, chodilo totiž pravidelně do zaměstnání.

„Tak si na ten pondělek prosím nic nedomlouvej,“ řekl Frithjof.

Na zlomek vteřiny si Isabell pomyslela, že ji snad chce překvapit letenkou. Taková spontánní cesta ve dvou, někam, kde je teplo, kam už dávno vtáhlo jaro.

Procházky po pláži na Costa Smeralda, kvetoucí broskvoně v Provence…

„Máme domluvenou prohlídku u doktora Frangenberga,“ uvedl ji do stavu střízlivosti Frithjof, než mohla pokračovat ve snění. „V patnáct třicet. Posunul jsem kvůli tomu i jednání s důležitým klientem.“

„Kvůli doktoru Frankensteinovi? A kdo to má být?“

„Doktor Frangenberg. Odborník na neplodné manželské páry. Normálně má na měsíce dopředu plno. Ale to víš, využil jsem své styky…“

Isabell jej nevěřícně přerušila: „Ale to jsi snad opravdu neudělal, ne? Snad ne po tom rozhovoru včera večer!“

„To nebyl rozhovor, to bylo dětské žvatlání,“ pravil Frithjof, a bylo jasné, že tím neměl na mysli sebe, nýbrž Isabell. „Tím se nikam nedostaneme. Jestli ty nechceš pohlédnout pravdě do očí, pak ti s tím musím pomoct.“

„Ale…“ Isabell zmlkla. Bylo nesmyslné hledat slova. Věděla pouze to, že se právě nyní její pracně slepený svět definitivně rozbil a rozsypal na mnoho malých částeček. Už nemělo smysl něco si předstírat.

Rázem z ní vyprchala veškerá zlost.

„Frithjofe, moc mě to mrzí,“ pravila. „Ale ty a já jsme se nikdy neměli brát.“

„Isabell, proč hned začínáš s tak zásadními otázkami? Doktor Frangenberg vyřeší náš problém, místo dlouhých řečí a lamentování by ses měla raději vzchopit a zapsat si ten termín do diáře.“

„Frithjofe, teď mě poslouchej, prosím…“

„Proč nemůžeš jedinkrát udělat, co ti říkám?“ skočil jí Frithjof rozčileně do řeči. „Jednou jedinkrát! Teď prostě řekneš: „Ano, milý Frithjofe,“ vezmeš si tužku a zapíšeš si termín do diáře. Copak je to tak těžké?“

„Ano, milý Frithjofe,“ odříkávala Isabell a stejným tónem dodala: „V pondělí v patnáct třicet už tady nebudu.“

„Isabell, já se z tebe zblázním! Doktor Frangenberg je v tomto oboru kapacita, jeho úspěšnost v porodnosti je prostě senzační,“ řekl Frithjof. „A ten jeho diář, nabitý k prasknutí! Jak říkám, bez mých styků bychom si mohli počkat až na svatého Dyndy. Takže pokud v pondělí něco máš, odlož to! Beztak to nebude asi nic důležitého, že?“

Isabell se právě nadechla, ne aby něco řekla, ale aby měla dost síly zavěsit.

„Isabell, už ses zase urazila?“ zaslechla ještě Frithjofa, ale pak už bylo spojení přerušeno.

Volonne, 24. března

Laurent sice nevěděl, co znamenají slova „hypotéky“ a „dispoziční úvěr“, ale v té souvislosti, v jaké je používala babička a strýc Corin, to byla slova nanejvýš vzrušující a matoucí. Hypotéky totiž měly schlamstnout dům, jak právě tvrdil strýc Corin, a dispoziční úvěr prý je k smrti vyčerpaný.

„Ale všechno se zatím daří,“ řekla Laurentova babička. Laurent viděl skrze vysoustružené sloupky zábradlí ochozu, jak zkřížila své drobné, stařeckými skvrnami poseté ruce. „Říkal jsi přece, že bude letošní sklizeň nejvyšší za poslední léta.“

„To je taky pravda,“ odvětil Corin. „Ale naše dluhy jsou ještě vyšší. Jestli brzy neseženeme nějaké peníze, zbývá nám tak asi rok. Maximálně. A pak…“ Pokrčil rameny a Laurentovi, dřepícímu na svém tajném odposlouchávacím místě o čtyři metry výš, přeběhl mráz po zádech. V myšlenkách si načatou větu doplnil patřičně dramaticky: pak schlamstnou ti hypotermiti celý dům. Uf, to tedy bylo hrůzostrašné. Sedmiletý Laurent byl dítě plné fantazie, a tak si hypotéky představoval jako hypotermity, kterým byla v jeho knize o hmyzu věnována celá jedna strana. Někde v základech Rinquinquinu číhala ta malá, ale nebezpečná zvířata, která držel v šachu pouze jakýsi tajemný tvor jménem dispoziční úvěr, což byl v Laurentových představách nějaký druh obřího mravenečníka. Naneštěstí byl ten dispoziční úvěr „k smrti vyčerpaný“, jak právě řekl strýc Corin, takže hypotermiti měli navrch. Zřejmě to museli být ohromně nebezpeční tvorové, když dokázali nahlodat dům postavený z tak masivního kamene, to je tedy jisté! Babička i strýc Corin budou zřejmě potřebovat naléhavě peníze, aby si mohli pořídit nového mravenečníka. Laurent se samým napětím předklonil, aby dál poslouchal debatu, avšak k jeho zklamání babička i strýc Corin vyšli ze salónu.

„Doufejme, že bude v tomto roce rekordní sklizeň a všechny naše starosti budou zapomenuty,“ řekla ještě babička a položila Corinovi chlácholivě ruku na rameno.

„Ty tomu nerozumíš, maman.“ Corin si povzdechl. „Už nám může pomoci jen zázrak.“

Laurent si v rozčilení kousal rty.

„Jen tak mimochodem, asi byla chyba pěstovat tolik broskvoní s bílou dužinou,“ zaslechl ještě svého strýce Corina, než se za nimi zabouchly těžké tmavé dubové dveře.

Laurent hlučně vyskočil. Před chvílí ležel na břiše v prachu, protože až do zmínky o hypotermitech byl ještě lstivým indiánským náčelníkem jménem Odvážný lev, mistr v plížení, střelbě z luku a házení šípem. Ochoz byl náhorní plošina, salón nepřátelským táborem, babička a strýc Corin byli dva nebezpeční bojovníci Apačů. Odvážnému Lvovi nebylo sice výslovně zakázáno chodit na ochoz, ale Laurentovi připadalo napínavější dělat, jako by tomu tak bylo. Dával bedlivě pozor, aby jej při tom nikdo neviděl. Když nyní běžel dolů, šla veškerá pozornost stranou. Zamyšleně skákal po schodech až do prostorné haly.

Jedno křídlo dveří bylo otevřeno a zastrčeno páčkou, aby se nezavíralo, a Bertrand právě nosil do domu krabice s týdenním nákupem ze supermarketu.

„Tak opět na válečné stezce, velký náčelníku Divoká kočko?“ zeptal se Laurenta, když jej míjel, avšak tomu se ve tváři nepohnul ani sval. I když měl ještě stále na čele čelenku z kohoutích per, zcela zapomněl, že vůbec kdy existoval náčelník Odvážný lev.

„Betrande, řekni mi…“ Laurent se rozběhl za starým mužem do kuchyně. „Jak se vůbec shánějí peníze?“

„No – shánění peněz je doopravdy obtížná věc,“ odvětil Bertrand a složil krabici na kuchyňský stůl, za kterým seděla Laurentova teta Matilde a krájela cibuli. Dnes byl pátek, takže měla volno. I když teta Matilde pracovala celý týden jako kuchařka v restauraci v Manosque, využívala pátku, aby celé rodině uvařila něco obzvlášť dobrého.

„Že ano, mademoiselle Matilde?“ řekl Bertrand. „Vydělávat peníze, to je přece obtížná věc, ne?“

„Matilde je jediný člověk, který umí krájet cibuli, aniž by při tom proléval slzy,“ prohlásila kdysi babička o své nejstarší dceři, načež Laurentova matka Joséphine tiše zamumlala: „Matilde, ta moje drahá sestřička, by neplakala, ani kdyby jí sekali ruku.“

Laurentovi se to zdálo velmi působivé. A skutečně, tetu Matilde nikdy nikdo neviděl plakat, právě tak jako se smát. S černými vlasy učesanými uprostřed na pěšinku, dlouhou, úzkou, ale nikoliv vyschlou tváří, vypadala přesně tak, jak si Laurent pro nedostatek jiných vzorů představoval indiánku. V myšlenkách ji proto nazval čestným indiánským jménem „Stará kamenná tvář“ a zahrnul ji do svého kmene. Stará kamenná tvář střežila kuchyňské týpí před Odvážným lvem, zejména pak kuchyňské zásoby. Ovšem někdy se slitovala a podstrčila mu pár placiček nebo malou paštičku.

„Obtížná, ale ne nemožná,“ pravila nyní, a tímto taky odpověděla na Betrandův výrok ohledně vydělávání peněz.

„Ne?“ zeptal se Laurent.

„Ale ne. Není to nemožné. Člověk taky může vyhrát v loterii,“ řekl Bertrand. „Nebo vyloupit banku. Taky po někom dědit. To je nejpohodlnější.“

„Ovšem většina lidí pracuje, aby měla peníze,“ prohlásila kousavě teta Matilde, zatímco odložila kuchyňský nůž a jala se přehrabovat v krabici, kterou přinesl Bertrand. „Betrande, vy jste nedonesl jogurty pro pratetu Germaine? Vždyť přece víte, že má ráda jen ten určitý druh, a jestliže ho nebude mít, asi vyhladoví. Už teď je vyschlá jako treska. Člověku se ani nechce věřit, že bývala kdysi kulatá jako meloun! A kde je ten krep do kuchyně? Vždyť jsem to ještě schválně třikrát podtrhla.“

„Ale, všechno tam je,“ pravil trpělivě Bertrand. „I jahodové jogurty pro starou dámu.“ A Laurentovi řekl: „Samozřejmě, že se musí taky pracovat, aby měl člověk nějaké peníze, ale podle mých zkušeností člověk zestárne a zešediví, než něco ušetří.“

„Tolik času nemám,“ řekl Laurent a přemýšlel o dalších Bertrandových návrzích. Vyhrát v loterii, to bylo celkem nepravděpodobné, a kromě toho nevěděl dost dobře, jak se to dělá. A dědit tak rychle taky nic nebude, protože všechny osoby, které by připadaly v úvahu, se těšily tomu nejlepšímu zdraví. Zbývala pouze možnost vyloupit banku.

„Jenže když mě chytnou, zavřou mě,“ uvažoval nahlas.

„Přijde na to, při čem tě chytnou,“ řekla teta Matilde, která již opět seděla s nehnutou tváří nad svou cibulí a Bertrandovi přenechala ukládání zásob.

„Kdybych přepadl banku v Sisteronu,“ řekl Laurent.

„No, to bys pak šel určitě do vězení,“ pravila teta Matilde. „I když já zrovna nemůžu říct o bankách nic dobrého, přece jen bych ti to neradila. Copak ti babička nedává dost velké kapesné?“

„Ale ano,“ ujišťoval tetu Laurent podle pravdy. Stačilo mu na sladkosti, na nový zvonek na kolo a na zvláštní malé těžítko na papíry od Henriho Jaurése (Henri za něj nejprve požadoval deset franků, ale Laurent to nakonec usmlouval na šest), pochyboval však, že výše kapesného postačí na mravenečníka zvláštního druhu.

„Ty ještě pořád koketuješ s tou želvou?“ zeptala se teta Matilde. Laurent totiž objevil toto podivuhodné zvíře v obchodě s drobným zvířectvem a chtěl je mít za každou cenu. Naneštěstí stála želva pět set franků a nikdo mu ji nechtěl koupit.

„Ne!“ zvolal Laurent. „Tedy vlastně ano, ale o to teď nejde.“

Zdálo se, že nikdo nepochopil, jak je situace vážná! Strýc Corin říkal, že Rinquinquin se může udržet už jen tak rok. A co bude potom? Podlaha se jim rozdrolí pod nohama, jestli ti hypotermiti budou dál hlodat. A oni se budou muset vystěhovat: on i babička, strýc Corin, prateta Germaine, teta Matilde i Bertrand se svou tlustou ženou Ermeline, a ten krásný starý dům ponechají jeho osudu. Příšerné pomyšlení.

„To je na zvláštní výdaje,“ dodal vážně. Slova „zvláštní výdaje“ znal dobře, neboť je dříve často užívala jeho matka Joséphine, na to si ještě dobře vzpomínal.

„Dva tisíce pět set franků za pár bot, Joséphine?“ zvolal například strýc Corin, mávaje jí před nosem výpisem z konta. „Doufám, že je to omyl!“

„Corine, z tebe se ale stal sedlák, když už ani nevíš, co dnes v Paříži utratíš za pořádné boty,“ odvětila na to Laurentova matka. „Když se dnes na tebe člověk podívá, ani by nevěřil, že jsi byl kdysi jeden z nejžádanějších lvů pařížských salónů. A ať je tomu jakkoliv, já, která se na rozdíl od vás venkovanů, kterým čouhá sláma z bot, pohybuji často ve společnosti, nemůžu chodit v gumácích, na které se přilepily slepičince.“

Na to strýc Corin jen vztekle sevřel rty. Jak Laurent náhodou přesně věděl, nikdy nenosil gumáky, na kterých by byly slepičince. Ostatně, slepice, to byla pouze záležitost Ermeline.

„Lakomče, ty tyranský sedláku!“

„Joséphine, vždyť přece dobře víš, jak musíme šetřit,“ snažil se jí vysvětlit Corin, přičemž zněl jeho hlas mnohem klidněji, než prozrazovala jeho mimika. Jeho zelené oči úplně potemněly zlostí. Laurent to znal i u své matky, která měla stejné oči: dokázaly zářit jasnou zelení, když měla radost, zatímco když se nudila, braly na sebe šedozelený odstín. Když se Joséphine hádala s Corinem, pak byly jejich oči tak temné, že nebylo skoro možno rozeznat barvu.

Laurentova matka tenkrát Corinovi nic neodpověděla, jen obrátila oči v sloup. Někdy na něho ale i vyplázla jazyk, a to k Laurentově nemalé radosti, neboť jemu toto drzé počínání bylo přísně zakázáno.

Table of Contents

PROLOG

1. KAPITOLA