Sissel Værøyvik

RÁCHELINA KNIHA (ukázka)

Originální název: Rakels bok

Vydáno u Gyldendal Norsk Forlag AS, Oslo 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2014

All rights reserved.

Title of the original edition: Rakels bok

Translation © Alice Týnská 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7092-7

Pro Vilde, Tuvu a Vårin –

Mějte stále před očima své sny

Walking, I am listening to a deeper way. Suddenly all my ancestors are behind me.

Be still, they say. Watch and listen. You are the result of the love of thousands.*

Linda Hoganová (*1947), americká spisovatelka

*Kráčím a bedlivě naslouchám. Najednou mám všechny svoje předky za sebou.

Zastav se, nabádají mě. Dívej se a poslouchej. Z lásky tisíců lidí před tebou ses zrodila.

PROLOG

New York, únor 2009

Pomalu pohladila knihu, vyčkávala s jejím otevřením. Kůže byla tenká, hladká a svraštělá, poznamenaná používáním a stářím, stejně jako pokožka ruky, která přes ni přejela. Pach tabáku, prachu, vyčiněné kůže a teplého čaje stoupal vzhůru a zaplňoval její vědomí, směsice vůní vyvolávala vzpomínky nebo to bylo knihou samotnou, možná obojím.

Pomalu ji otevřela, prsty se jí chvěly a najednou působily tak nesmírně staře. Ne jako ty malé dychtivé dětské ručičky, které ji tolikrát otevřely v jiném čase, v jiném životě.

Uvnitř bylo něco napsané. V pravém horním rohu na první, prázdné, stránce bylo vybledlými tahy pera vepsané jméno, které tam bylo už tenkrát, nikoliv jeho, ale asi jeho otce nebo někoho z předků:

Eli Rosenbaum

Otočila stránku a z knihy vypadl složený list papíru. Opatrně ho rozevřela, jako kdyby to bylo něco křehkého, co by se mohlo rozpadnout na malé kousky a zmizet jí mezi prsty, třebaže mezi těmito stránkami ležel vložený po celou generaci, v této knize, kterou nikdo neotevřel téměř sedmdesát let.

Ráchel Tellerová

Milá malá Ráchel,

doufám a věřím, že až nadejde čas, tato kniha i ty ostatní v balíčku si k tobě najdou cestu, ať už to bude kdekoliv nebo kdykoliv. Opatruj minulost, příběh o tobě, příběh o nás, v dobrém i zlém. Vyprávěj ho. Nechť ti, kteří přijdou po nás, ho mohou sdílet. Nezapomeň ho, ani ho neskrývej.

Jsem si jistý, že se svým životem dobře naložíš. Jsi má naděje. Dávej na sebe pozor i na lidi kolem sebe.

Tvůj přítel,

Yusef Rosenbaum

Yusef Rosenbaum. Tak se jmenoval. Ani nevěděla, jestli někdy znala jeho skutečné jméno. Představila si ho – s brýlemi na nose, možná byl při psaní vážný, možná měl v těch dobromyslných očích jiskru. Ale jí se třásly ruce a oči měla zalité slzami, stejně jako ten den, kdy seděla v jeho obývacím pokoji poprvé.

Jsem si jistý, že se svým životem dobře naložíš. Jsi má naděje. Dávej na sebe pozor i na lidi kolem sebe.

Jak se svým životem naložila? Jak dávala pozor na lidi kolem sebe? Copak je všechny neztratila, jednoho po druhém?

KAPITOLA 1

Bergen, podzim 2009

Hlas přicházel odněkud z daleka. Nejprve hovořil norsky, potom anglicky, že jsme zahájili klesání na letiště v Bergenu. Slova pomalu pronikala do mé mysli a vzbudila mě z mého neklidného podřimování. Myšlenky a výjevy se vlnily mým vědomím, ustupovaly a vracely se s novou silou, stejným způsobem, jakým tě mohou v noci trýznit nepříjemné sny, kdy po probuzení jsi víc vyčerpaný, než jsi byl předtím, než jsi usnul. Zavrtěla jsem se na sedadle, tak jako nesčetněkrát za poslední hodiny na palubě dvou letadel v naději, že si najdu lepší polohu; zívla jsem a koukla se na hodinky mžourajícíma oteklýma očima. Ještě jsem si nepřenastavila hodinky. Stále jsem měla noc, ale v Norsku bylo dopoledne.

Denní světlo naplnilo kabinu. Hučení motoru bylo pravidelné a bzučivé, téměř uklidňující, mísící se se zvuky stolků, které byly zaklapovány, a sedátek, která byla posunována nazpět do vzpřímené polohy. Někdy je úleva, když se probudíš z protivného, zlého snu a víš, že to byl jen pouhý sen. Takhle to ale není, když jde o skutečnost, která tě dnem i nocí pronásleduje, protože je příliš bolestivá a tíživá, než aby se tě pustila s denním světlem. Když si uvědomíš, že život, o němž ses domníval, že jsi ho už dávno nechal za sebou, to, co jsi odsunul a udržoval v dostatečném odstupu v nově vytvořeném životě – v mém případě na jiném kontinentě – tě může kdykoliv dohnat, chytit tě a obrátit všechno vzhůru nohama.

V příletové hale to bzučelo, pravidelný bzukot, který neustále přerušoval monotónní hlas z reproduktorů. Občasné radostné zvolání narušilo tuto pravidelnost. Lidé, kteří se shledali po krátkých či dlouhých odloučeních. Tato typická atmosféra, která panuje na všech letištích po celém světě – dlouhá objetí a často uplakaná loučení v odletové hale, šťastná objetí na přivítanou v příletové hale. Stejně jako některá zkoumavá a formální stisknutí ruky, jak jsme si je já a advokát mých rodičů Jan Hermansen vyměnili.

Mnohým jsem nedokázala ohlásit svůj příjezd do rodného města. To asi aby všichni nevěděli, že se tam ukážu po tom, co se stalo. Mluvila jsem telefonicky se svou tetou, sestrou mého otce, kterou jsem vlastně nijak zvlášť dobře neznala, a s Hermansenem, kterého jsem si z dětství pamatovala jako blízkého známého mého otce. Žádný dobrý rodinný přítel – měli jsme nějaké? – ale jeho advokát, člověk zběhlý v obchodním světě, který byl stejně tak protřelý v životě společenském.

Stále se mi to jevilo jako něco vzdáleného, o čem člověk čte v novinách. Něco, co se mě ve skutečnosti netýkalo, ale v důsledku čeho jsem musela podniknout určité praktické kroky. Ačkoliv návaly nevolnosti, pocit viny a ty hrozivé noční můry mi připomínaly, že se mě to týká víc než dost. Tohle byly moje kořeny, které byly tak nemilosrdně přeťaty. Kořeny, které jsem si nechtěla připustit, protože jsem si myslela, že nejsou dostatečně silné. Protože se jim nedostalo potřebných živin, aby mohly zapustit. Mohla jsem je zapřít a pokusit se na ně zapomenout, ale tím, co se teď stalo, mě opět polapily a bylo jedno, jak moc byly prohnilé. A to mi uvnitř dělalo zle.

Zvedla jsem mírně bradu a upřela jsem pohled na Hermansena. Od té doby, co jsem ho viděla naposledy, zestárl, ale vždyť to taky bylo už mnoho let. Jeho tmavé vlasy zešedivěly a prořídly. Byl širší, a dokonce menší, než jsem si ho pamatovala. Tvář měl zarputilou a utrápenou, jako kdyby to pro něj bylo stejně osobní, jak by mělo být pro mě.

„Slečno Sandová, jsem tak zdrcený. Neskutečně mě to bolí. Musela to pro vás být velice nepříjemná cesta.“

Vás?

„Ella. Pro Vás samozřejmě Ella.“

„Ello. Byla jsi přece jenom děvčátko, když jsem tě viděl naposledy. Jistě jsi unavená. Čeká na tebe někdo? Nebo chceš jet rovnou – domů?“ Odkašlal si.

„Zarezervovala jsem si pokoj v hotelu v centru,“ odpověděla jsem stručněji, než jsem zamýšlela.

„Pokoj v hotelu? Ano, chápu, že nechceš bydlet – doma, při pomyšlení na to, co se stalo. Vzpomínky a všechno to kolem…“ Zarmouceně zakroutil hlavou. „Nechceš bydlet u příbuzných? Sestra tvého otce…“

„Ano, s tetou jsem mluvila. Samozřejmě mi nabídla, že mohu bydlet u nich – taky se se mnou chtěla setkat na letišti. A dokonce i jedna moje dávná přítelkyně mi nabídla, abych bydlela u ní. Ale ráda bych teď byla o samotě, proto jsem ocenila, když jste mi nabídl, že mě vyzvednete. Myslím, že to chápou. Je toho hodně, co se musí zařídit, a myslím, že potřebuji nějaké místo, kam bych se zatím mohla uchýlit, nějaké útočiště. Jestli mi rozumíte.“ Nadechla jsem se.

„Samozřejmě. Bude se toho muset hodně zařídit, to jistě. Tvá teta už začala připravovat seznam, co je třeba udělat, a společně byste měly vymyslet, jak chcete všechno vybavit.“ Na chvíli se odmlčel. „Ano, není to vůbec jednoduché. A ještě ke všemu musí člověk vydržet určitý mediální humbuk. Když má tady ve městě jeden jméno… A pak jsou tady taky všechny ty praktické záležitosti, ale k těm se dostaneme později. Říkal jsem si, tedy pokud nejsi příliš unavená, že bys se mnou mohla zajít do mé kanceláře, mohli bysme si dát kávu a něco k jídlu. Pak bych tě zavezl, kam budeš chtít.“

Jak to všechno zvládnu? Možná jsem přece jen měla Peterovi dovolit, aby jel se mnou. Hned jsem to však opětovně zavrhla, váhavě jsem přikývla a nechala se odvést k parkovacímu domu a velkému autu. Mercedesu, myslím. Přála jsem si, aby se o všechno postaral někdo jiný, aby to už bylo za mnou, abych zase mohla co nejrychleji opustit tohle město a tuhle zemi. Abych se mohla vrátit zpět ke svému vlastnímu životu. Zpátky k Peterovi? Ach, nevěděla jsem, už jsem nic nevěděla. Opřela jsem se do sedadla spolujezdce, cítila jsem, že jsem unavená až do morku kostí. Měla jsem ho požádat, aby mě odvezl rovnou do hotelu. Chápal snad, že tohle teď nevydržím?

Místo toho jsem nechala ten vzdálený hlas nadále mumlat, neposlouchala jsem. Jen jsem sledovala krajinu, která ubíhala kolem. Flyplassveien, pak Nesttun, o něco širší než dřív, ale stále s těmi stejnými políčky po pravé straně. Nějaké nové moderní komerční budovy vlevo. Byl mokrý podzim, přesto však občas vysvitlo slunce. Přišlo mi, že ho do sebe můžu nasát, přestože jsem seděla zavřená v autě. S povzdechem jsem zavřela oči, na chviličku jsem se schovala před okolním světem.

„Teď už jen zaparkuju a půjdeme nahoru do mé pracovny.“

Ani čtvrť Nesttun se svým malým centrem, která se nacházela deset kilometrů jižně od města, nebyla stejná. Pěší zóna a nové obchody. Všudypřítomné práce na silnici, které postupovaly směrem dolů k obytné čtvrti Hop.

„To je městská železnice.“ Povzdechl si, jako kdyby si vzpomněl na něco nepříjemného, ale zdržel se toho, aby to dál komentoval, když jsem neodpověděla. Místo toho mě zavedl nahoru do své stylové, noblesní pracovny ve druhém patře, již střežila zdvořilá, usměvavá paní za recepčním pultem.

Tentokrát jsem se zabořila do červené sedací soupravy v jeho pracovně. Prohlížela jsem si umění na stěnách; připomínala mi pracovnu mého otce.

Jakým autem jeli? Tím černým mercedesem? Matčinou malou stříbřitě šedou audi? Nebo už ty vozy neměli? Ani to jsem nevěděla. Tak triviální, ale přesto najednou tak důležité.

Zdřímla si, zatímco on zíral mlčky před sebe? Dupl trochu razantněji na pedál s plynem ve skličující frustraci? Sledovala s nezájmem krajinu – odvrácená od něj? Bok po boku, v tichosti, aniž by o něčem mluvili. Pohádali se? Udělal v afektu nějaký nechtěný manévr? Došlo mi, že na to pravděpodobně nikdy nedostanu odpověď. Ani Hermansen to nemohl vědět.

Paní na recepci, oblečená do pěkného modrého kostýmku a stále stejně usměvavá, nám nalila kávu do šálků, které už tam byly připravené, a naservírovala namazané housky. S mým příchodem se očividně počítalo. Hermansen vzal ze stolu papíry. Nasadil si brýle a posadil se, odkašlal si a znovu si povzdychl, soustředěný nad papíry. Pak začal přímočařeji, než jsem čekala, zaujal profesionálnější roli, jakmile se ocitl na své půdě.

„Musel to pro tebe být hrozný šok. Jak je to dlouho, co jsi je viděla naposledy? Zajisté uběhla spousta let, kdy jsi byla naposledy doma?“

Podívala jsem se na něho, překvapeně.

„No, chci tím říct, že co se týče vašeho soukromí – jako rodiny, neměl jsem o vás žádné bližší zprávy, ale věděl jsem, že mezi tebou a tvými rodiči došlo k jakémusi rozporu.“

Najednou vypadal, že se zase cítí nesvůj. „V každém případě, abys mi nerozuměla špatně, o tohle nejde. Měl jsem na mysli spíš ty praktické záležitosti – jestli jsi obeznámena s provozem firmy a takové věci. Disponuješ najednou značným jměním, které se bude dál spravovat, a nevím, jestli jste byli v nějakém kontaktu přes mail nebo telefon nebo jestli jste se někdy bavili o věcech, které souvisely s firmou. Tvůj otec nikdy nechtěl povědět nic o…“ Znovu si sundal brýle. „Je příliš brzy, abychom se bavili o tomhle, to chápu. Nabídni si jídlo, Ello. Chtěl jsem jen vědět – bavili jste se vůbec někdy o tom, že ji po něm v budoucnu převezmeš?“

Zvedla jsem šálek a opatrnými doušky jsem se napila teplé kávy. Chtěla jsem si svlažit hrdlo, měla jsem požádat o vodu.

„Ráda bych věděla,“ vyhrkla jsem náhle. „Co víte o tom, jak se to stalo.“

Tázavě se na mě podíval. „Ale dozvěděla ses…?“

„Ano – to, co jste říkal vy a moje teta. A to, co jsem si přečetla. Ale snad existuje víc informací?“

Přikývl, opět zalistoval v papírech. „Ano, samozřejmě existuje dokumentace od policie a nemocnice. Dostaneš všechny informace, které si přeješ. Myslel jsem si, že asi nebudeš mít sílu se tím teď zabývat. Ale když už na to přišla řeč, nejsou žádné nové informace nad rámec toho, co už víš. Spíš je víc faktů a podrobností. A jak už jsem ti říkal – není nic, co by nasvědčovalo nějakým indispozicím. Po fyzické stránce na tom byl tvůj otec dobře. V krvi se nenašly žádné stopy po alkoholu nebo jiných látkách. Nehoda se stala před obcí Evanger v jedné pozvolné levotočivé zatáčce. Rychlost byla zhruba 80 kilometrů v hodině. Musela to být chvilková nepozornost, která zapříčinila, že auto vjelo do protisměru. Tvoje matka,“ odkašlal si, jak měl očividně ve zvyku, když se necítil ve své kůži, „měla ruku položenou na jeho rameni. To by mohlo nasvědčovat tomu, že se ho pevně chytla, když zpozorovala, co se stalo. Možná se ho snažila přimět, aby auto srovnal.“

Takže nespala. Nesledovala krajinu, která plynula kolem. Viděla, co přijde. Možná křičela. Zvuky po sobě nezanechávají stopy, nedají se zdokumentovat a nelze na ně zpětně poukázat, když nejsou zvěčněné, když ti, kteří je vyloudili, a ti, kteří je slyšeli, jsou pryč. Možná se pohádali.

„Řidič náklaďáku utrpěl pouze lehká zranění, ale nemůže říct nic víc, než že auto vjelo v zatáčce do jeho jízdního pruhu. Seběhlo se to tak rychle, že si nestačil všimnout ničeho jiného. Prudce brzdil, ale bylo příliš pozdě.“

„A oni…?“

„Jak jsem říkal… Tvoje matka byla celou dobu v bezvědomí a zemřela krátce po převozu do nemocnice. Převážel ji vrtulník záchranné služby, ale to asi víš. Zranění byla příliš rozsáhlá. A tvůj otec zemřel na místě.“

Přisunul ke mně nějaký papír. Pohledem jsem klouzala po stránce dolů.

Automobil A, Audi A6, na místě nehody zanechal brzdné stopy po levém kole 3,5 metrů a po pravém kole 4,5 metrů. Vozidlo stálo předkem v levé straně přední části automobilu B, Scania R500. Celá přední část a části kabiny automobilu A byly slisované.

Rychle jsem četla dál, pociťovala jsem odpor při polykání těch suchých, klinických fakt, která po sobě následovala. Takovým způsobem jsem to dočetla. Nějaké auto, které jsem neznala, o kterém jsem nikdy neslyšela. Dva lidé, které jsem znala. Nebo ne? Dva lidé, které jsem dlouho neviděla, jak říkal Hermansen.

„A – Geilo? Nebylo tam nějaké firemní zasedání? Nejelo jich odtamtud ve stejný čas víc?“

Obědy ve čtvrti Paradis, tato „domácí“ setkání s blízkými obchodními partnery, kteří vyžadovali zvláštní péči. Skončili s nimi, konečně? Pamatovala jsem si, že otec míval firemní setkání v hotelu Solstrand v obci Os. Ale nikdy ne v Geilo. Ani jsme tam neměli chatu, jako mnozí jiní z okruhu známých mého otce. Nebyl žádný horal.

Hermansen zavrtěl hlavou. „Byli tam pouze tvoji rodiče. Trávili víkend v hotelu Dr. Holms.“

„Cože?“

Viděl můj údiv, a já jsem mlčela. Nechtěla jsem, aby pochopil, jak nepravděpodobně to zní. Ale asi o nich musel něco málo vědět? Nebo v tom, co praktikovali několik desítek let, byli natolik dobří – ta jejich bezchybná, úspěšná maska – že dokonce ani ti, kteří je znali nejlépe, ji neprokoukli?

„Nikdy nejezdívali na hory,“ dodala jsem. „Pokud vím.“

„No, nikdy jsem neměl pocit, že mají rádi hory,“ přitakal a najednou se trochu usmál. „Každopádně ne v zimním období. Ale lidé se mění, získávají nové návyky. Byli přece dospělí a mohli si postupně brát víc volna. A navíc to byl zrovna víkend, kdy bylo nádherné podzimní počasí.“

Nic víc jsem neříkala, zakamuflovala jsem svůj údiv do záchvatu kašle a soustředila jsem se na kávu a housku a zdánlivě i na papír před sebou. Podzimní víkend na horách. Proč? Možná by moje teta věděla, proč tam jeli, i když jsem moc nevěřila, že ji informovali o svých víkendových plánech.

„Třeba bude víc vědět tvá teta,“ řekl, jako kdyby mi četl myšlenky.

„Teta nebyla s rodiči tolik v kontaktu,“ namítla jsem, pohroužená ve svých vlastních myšlenkách. „Alespoň v minulosti,“ dodala jsem rychle.

Brzdné stopy. Brzdil.

„Asi bych měla zavolat tetě,“ vyhrkla jsem náhle. „Uběhly už skoro tři dny a já ani nevím, kdy…“ Znovu jsem pocítila, jak nepřekonatelně unavená jsem, v jakém jsem šoku, chaosu, k tomu poslední bezesné dny a časový rozdíl v těle.

Hermansen se na mě podíval.

„Navrhuji, abychom si prošli všechny praktické a ekonomické záležitosti později. Klidně to může chvíli počkat. Teď tě v první řadě zavezu do hotelu, aby ses mohla pár hodin prospat. Zavolám tvé tetě, aby se s tebou ještě dnes spojila. Je ještě brzy a tobě asi ráno ještě ani nezačalo.“

Přikývla jsem, s úlevou, že mohu odložit všechno to nepříjemné a nevyhnutelné, co s sebou tato cesta přinášela.

KAPITOLA 2

Pozvolna jsem procitala ze spánku. Nějakou chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněla, kde jsem: v hotelovém pokoji v centru města. V pokoji, který jsem si zarezervovala přes internet z mého domova v New Yorku, ještě než jsem odcestovala. Zachvátila mě chvilková panika, prudce jsem se zvedla na posteli a zašmátrala po mobilu. Za pět minut dvě. Fajn, nespala jsem víc jak dvě tři hodiny. Vyklouzl mi dlouhý rozechvělý povzdech a klesla jsem zpátky na polštář. Bílé průhledné závěsy. Přímo naproti mně se v jemném vánku, proudícímu z otevřeného okna, neslyšně vlnily bílé průhledné závěsy. Takové jsme mívali v obývacím pokoji. Závěsy, za kterými jsem mohla sedět, částečně skrytá, v otevřených dveřích na zahradu, závěsy, přes které jsem mohla pozorovat svět kolem sebe a slyšet hudbu.

Byla to má matka, kdo vyluzoval hudbu, skloněná nad klávesami, přes které běhaly její prsty. Vždycky se usmívala, když hrála, pohupovala se do taktu a souzněla s tóny, které vznikaly pod jejími prsty, oči přivřené. Byla nádherná a mlhavá přes tu bílou látku. Blonďaté vlasy jí padaly do čela. Halenka z bílé krajky na její světlé a jemné pokožce. Dlouhé úzké prsty s třpytivými diamanty. Vzhledem se ode mě tolik lišila, svými blonďatými vlasy a vysokou postavou, která byla útlá, téměř průsvitná. Já jsem byla štíhlá a hnědooká jako ona, ale mé vlasy byly hnědé a silné, pokožka měla tmavší odstín a nikdy jsem nevyrostla do její výšky. Ale tu odtažitou, poněkud rezervovanou povahu jsme měly asi společnou, rysy melancholie, která se snadno dala skrýt za chladnou masku. V prchavých okamžicích zde byla i radost ze života a humor, které vybublaly na povrch, když jsme byly dostatečně v bezpečí, avšak rychle ustoupily, když to situace vyžadovala, nebo jsme nebyly na dostatečně bezpečné půdě. Jistě, poznávala jsem se v ní, ale až zpětně, kdy náš společný život byl již minulostí. Ale takhle jsem tenkrát nepřemýšlela, v těch chvílích, kdy jsem tam seděla na kolenou a tajně ji pozorovala přes závěsy a přitom jsem si kolem prstu omotávala pramínek vlasů a přála si, abych mohla vstoupit do jejího tepla a té zdánlivě osamělé radosti, kterou s nikým jiným nesdílela, ani se mnou.

Do popředí vstoupil nový výjev, hektické přípravy na slavnostní oběd. Ty důležité obchodní kontakty, kterým člověk musel věnovat určitou péči a pozornost soukromě. Má matka, která byla ve stresu; téměř plakala nad kouřícími hrnci v kuchyni – nebyla nijak zvlášť praktická, ale můj otec přesto očekával, že se postará o tuto část jeho obchodů. Rudé, planoucí tváře, lesklé oči, vlasy, které padaly zpocené do čela. On sám stejně vystresovaný, i když možná z jiných důvodů.

„Proč je nemůžeš pozvat do restaurace?“ zeptala se plačtivě. „Víš, jak jsem v tomhle špatná!“

„Proč? Asi proto, že tady doma mám lepší kontrolu! Protože nikoho nenapadne, že bysme pak vyrazili do města a zatančili si, aby ses ty mohla chovat jako coura! Přitisknout se k… Viděl jsem přece, co se stalo posledně, že?“ Vyštěkával ta slova.

„Coura?“ Hlas se jí chvěl, přešel do fistule, rozechvělým hřbetem ruky si otřela něco z tváře. „Jak můžeš říct něco takového, Henriku! Ty, který jsi nikdy…“

Vlepená facka, která zasáhla mé srdce stejně tvrdě, jako zasáhla její tvář, mé nohy, které mě odnesly pryč co nejrychleji, jak dovedly, nahoru po schodech, dovnitř do pokoje, zavřít dveře, schovat se, zacpat si uši…

A později, když jsem se k ní opatrně pokusila přiblížit, zeptat se, přitulit se k ní, mě chladně odstrčila fyzicky i verbálně:

„To nic, Ello. Jenom malá diskuze. Možná se ti to jenom zdálo. Nic se nestalo.“ Byla uzavřená, rezervovaná, nebylo možné se k ní dostat. A ta napnutá struna v mé hrudi se chvěla, ve strachu z toho, čemu jsem nerozuměla a před čím jsem byla izolovaná.

Zahnala jsem výjevy pryč, postavila jsem se a do koupelny jsem se téměř dopotácela. Shodila jsem ze sebe oblečení a pustila kohoutek ve sprše. Nechala jsem na sebe stékat horkou vodu, namydlila jsem se, nacvičenými pohyby jsem si umyla vlasy. Pak jsem si ručníkem otřela rozpálenou kůži a v zrcadle pod mokrými tmavými vlasy se střetla s očima podlitýma krví. Namalovala jsem se a v kufru si našla čisté prádlo. Tohle bylo reprezentativní tak akorát. Nikdo snad nečeká, že budu vypadat skvěle.

Zrovna když jsem stála s hřebenem v ruce, zazvonil mobil.

„Ello?“ Hlas byl křehký, pouze stín hlasu, který patřil mé tetě. Ne že bych ho slýchávala nějak zvlášť často. Sestra mého otce a její manžel byli bezdětní, a třebaže jsme bydleli ve stejném městě, scházeli jsme se zpravidla pouze o svátcích a narozeninách nebo na nedělních obědech a větších slavnostních večeřích, které pořádali moji prarodiče. Vzpomínky na naše návštěvy u nich byly jasné a zřetelné, přestože oba zemřeli, než jsem nastoupila do školy. Potom se jejich vila stala domovem mého dětství. Nádherná kulisa pro tragédii, pomyslela jsem si ironicky. Nebyla má rodina vždycky jedna velká tragédie?

Moji prarodiče byli elegantní, dobře postavení lidé. Babička si mě nebrala na klín a nečetla mi, ani společně se mnou nepekla bochánky a vánoční cukroví. Pamatuji si ji jako štíhlou a elegantně oblečenou, přátelskou určitým rezervovaným způsobem. Když jsme u nich byli na návštěvě, myslím, že byla spokojená, že jsem po obědě zmizela v labyrintu domu a nechala dospělé v klidu. Přišlo mi vzrušující prozkoumávat dům, bylo to mnohem zábavnější než dlouze a zdvořile vysedávat u jídelního stolu, dávat pozor na to, abych nezašpinila nebo nerozbila ty drahé křišťálové skleničky, předtím než mě poslali pro kávu do salonku. Nikdo neprotestoval, když jsem po tom, co jsem dojedla dezert, sklouzla ze stoličky a neslyšně z obývacího pokoje zmizela. Vybavuji si to napětí, které mě lechtalo v břiše, všechny fantazie se zhmotnily, zatímco jsem se kradla po špičkách z místnosti do místnosti po tom starém velkém domě. Mohla jsem se schoulit do hlubokého ušáku v knihovně a přitom jsem si v hlavě spřádala historky o osamělé holčičce, která ve sklepě našla celou partu sourozenců na útěku z dětského domova, nebo o skutečné princezně, která se ztratila ze zámečku Gamlehaugen (pěšky to k němu od domu bylo vlastně jenom kousíček) a která se ani za nic nechtěla vrátit, protože měla zlou chůvu a král s královnou se nikdy nezdržovali doma. Našla jsem napínavé knihy, celé zaprášené, které jsem si ještě nemohla přečíst, ale k nimž jsem si sama dokázala vymyslet děj, zvlášť když obsahovaly obrázky, podle nichž se daly příběhy vybájit. Byly tam staré porcelánové panenky s nádhernými jemnými hedvábnými šaty. Zažloutlé kresby, staré obrazy a časopisy. Oblečení, které ve velkých zastrčených skříních vonělo kafrem a levandulí. Ano, v tom velkém domě byla spousta věcí, které dokázaly popustit uzdu mojí už i tak bujné fantazii.

Můj dědeček byl přísný a málomluvný muž. Takhle si ho aspoň pamatuji. Když on a babička zemřeli v důsledku nemoci relativně krátce po sobě, reagovala jsem na to spíš údivem než smutkem a steskem. A byla jsem šťastná, když byl dům náš.

„Ello, jsi tam?“

Znovu jsem se ztratila, zmizela jsem do vlastního světa starých vzpomínek a vytrhl mě až nějaký hlas nebo něco, co jsem viděla. Bylo to zhruba v ten den, kdy jsem s ní mluvila naposledy. Zavolala mi jako první a já jsem nepoznávala ten tenký, nakřáplý hlas, který pištěl ve snaze vzchopit se, když mě žádala, abych se vrátila domů.

„Ano, ano, jsem tady.“

„Ach, Ello, jak ti je, jaká byla cesta? Nevím, co říct… Jsem tak ráda, že jsi tady, ale je nesmysl, abys bydlela v hotelu. Proč nemůžeš přijít sem za námi, já a Arthur máme dost místa, jsme tu přece jen my dva, však víš…“ Slova téměř splývala, dech přicházel v malých nárazech mezi větami. Moje chladná teta Agnete, tolik podobná své matce. Teď to znělo, jako kdyby měla co dělat, aby se držela, přesně jako u dvou předchozích telefonátů.

„Pro začátek bych ráda bydlela tady. To je v pohodě, teto Agnete. Říkala jsem si, že možná budu potřebovat být trochu sama. Je toho hodně, k čemu se budu muset nějak postavit, víš.“

Sama sebe jsem slyšela, jak klidně a racionálně zním, jako kdybych se snažila utěšit nebo přimět k rozumu neklidné dítě. Jako kdybych byla já ten, kdo přijel, aby utlumil neklid a vštípil chaosu řád.

Roztřeseně se nadechla. „Ano, určitě, je toho tolik a je tak málo času na to, aby se všechno zařídilo. Probereme to později. Arthur mě teď sveze, jsme domluvení s pohřební službou na půl čtvrtou. Požádala jsem je, abychom mohli přijít nejpozději, jak jen to bylo možné, protože jsi dnes měla přijet. Za dvacet minut tě vyzvedneme před hotelem. Může být, Ello?“

„Dobře. Počkám venku.“

Zatočila se mi hlava. Když jsem zakončila hovor, musela jsem se chytit kraje psacího stolu. Všechno, co jsem za tu dobu, co jsem přijela, snědla, byl kousek housky u Hermansena. V poslední době jsem na jídlo neměla ani pomyšlení, ale pochopila jsem, že do sebe musím něco dostat, abych zvládla následující dny. Popadla jsem kabátek a kabelku a sjela výtahem na recepci.

Když přesně za dvacet minut Arthur Winge zajel autem na chodník před vchod hotelu, nevšiml si ani on, ani teta té shrbené, drobné postavy, která seděla hned naproti zachumlaná do kabátku, v tom ostrém podzimním větru, s napůl snědeným párkem v ruce. Ztracená a skrytá, s hnědou ofinou téměř stejně tak dlouhou jako ostatní vlasy, které jí vítr rozfoukával do obličeje. Přesně takhle jsem se cítila v tom hlubokém okenním výklenku, do kterého jsem se stáhla, s výhledem na Torget, Zackariasbryggen, Bryggen a Vågen, zatímco lidé kolem mě pospíchali svou cestou za rozličnými povinnostmi. Tohle bylo mé rodné město a cítila jsem se tu jako doma, a zároveň cize. Po dokončení gymnázia jsem bydlela v centru, těch šest let, kdy jsem studovala na univerzitě. Rodiče samozřejmě protestovali. Otec byl rozhořčený. Proč bych měla bydlet v bytě dvacet minut od domova, nezrenovovali snad byt v suterénu, abych tam mohla bydlet? Pamatovala jsem si své stručné argumenty, že je to blízko univerzity, přátel a veškerého dění ve městě. Že už jsem dospělá a potřebuju se odstěhovat z domova. Že některé kamarádky ze studií mají volný pokoj ve studentském bytě. Studentský byt? Co to bylo za nápad?! Nepořádek, večírky, kdo ví, v jaké společnosti bych mohla skončit. Měli mě snad znát natolik dobře, aby věděli, že jsem naprostý introvert s hrstkou blízkých přátel. To, že moje kamarádky ze studií potřebovaly spíš peníze než mě, o tom jsem pomlčela. Sama jsem víc potřebovala jen nějakou místnost než je, takhle jsem to každopádně cítila a doufala, že by se mohla stát jakýmsi mým útočištěm, které by bylo jen mé, třebaže bych raději měla vlastní byt. Ale myslela jsem si, že od nich budu mít víc klidu ve studentském bytě. Zároveň v tom byla určitá jistota, že jsem kolem sebe někoho měla, na koho jsem nemusela reagovat víc, než bylo nutné, ale kdo tam přesto byl, na druhé straně zdi.

Pravda, kromě dvou dalších vzdálenějších kamarádek ze studií, nebo přesněji řečeno – jejích kamarádek, tam bydlela i Lilli. Lilli (křtěná Lillian, ale od dětství nazývána Lilli) byla jediná blízká a věrná kamarádka, kterou jsem měla, ačkoliv i jí jsem se v určitých obdobích stranila. Měla vlastně všechno, co si jen člověk může od dobré přítelkyně přát. Velkorysá, spolehlivá a solidní. Schopná. Veselá a klidná, ano, téměř až otravně vyrovnaná. Vždycky po ruce, když ji někdo potřeboval. (Jak můžou být někteří lidé takoví?) Viděla jsem to vlastně vůbec, když jsem to měla vidět? Nebo jsem prostě brala její přítomnost jako samozřejmost, když jsem ji potřebovala, a držela si od ní odstup, když jsem nesnesla její poněkud sesterské vměšování se? Měla ze mě vůbec někdy něco i ona? Náhle a nečekaně mě přepadla ta myšlenka a naplnil mne jakýsi provinilý údiv, jako kdybych učinila objev, který jsem měla udělat už dávno. Viděla jsem někdy ji?

Třásla jsem se ve větru, volnou rukou jsem si vytáhla kabátek víc ke krku, přestože se znovu ukázalo slunce. Teta Agnete vystoupila z auta a kráčela po chodníku s kabátem jako plachtou za sebou, jako bledá a o něco méně propracovaná verze mé babičky. Oblečení bylo dost elegantní, drahé, ale jednoduché a trochu fádní. Neměla žádné perly, ani pudr na tvářích nebo diskrétní růž na rtech, žádné elegantní tenké rukavice, které nosila moje babička. Boty byly nízké a praktické.

Vešla do recepce, než jsem stačila zareagovat. Zvedla jsem se a klusala za ní.

„Teto Agnete!“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2