Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Claire Contreras: Kaleidoskop srdcí

Vydání první

Kaleidoscope Hearts by Claire Contreras © 2015

This work was negotiated by Bookcase Literary Agency on behalf

of Rebecca Friedman Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 1991. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Kaleidoscope Hearts

Český překlad © 2016 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2016 Sarah Hansen

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0149-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0300-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Claire Contreras

KALEIDOSKOP SRDCÍ (ukázka)

„… a vždycky si uměla poradit,

když byla úplně rozbitá.

Posbírala kousky sebe

a vytvořila z nich krásu.“

R. M. DRAKE

Prolog

První kluk, do kterého jsem se zamilovala, mi vždycky vykládal příběhy o králích a královnách a o válce a míru, a jak doufá, že jednoho krásného dne bude pro někoho hrdinným rytířem. Prožívala jsem zprostředkovaně jeho noční dobrodružství, sledovala, jak vzrušeně mává rukama, když vypravuje své příběhy, a velmi se mi líbilo, jak mu jiskřilo v zelených očích, když jsem se smála jeho vtipům.

Naučil mě, jaké to je, když se vás někdo dotýká a pořádně vás líbá. Později mě naučil bolesti, kterou člověk cítí při ztrátě někoho, ke komu přilnul. To jediné, co mě zapomněl naučit, bylo, jak se vypořádat s tím, jak se mi svírá hruď potom, co rozbil ten stín srdce, který mi ještě zbyl. Vždycky jsem se v duchu ptala, jestli mi něco neuniklo. Teď se v duchu ptám, jestli se tomu sám snažil přijít na kloub nebo jestli jen prostě vůbec nikdy nic necítil.

Kapitola 1

Nejlepší způsob, jak žít dál, je prý opustit minulost. Jako by to bylo snadné. Jako by bylo možné za jediný den zatmít nebo vymazat tři roky vzpomínek, dobrých i špatných. Vím, že to nejde, protože za pár týdnů to už bude rok, a vzpomínka na něj je pořád stejně silná, jako by tu ještě byl. Jeho sandály s logem San Francisco Giants jsou ještě pod umývadlem, přímo tam, kde je nechal. Jeho vůně zůstává na některých tričkách – na těch, co jsem ještě nezačala nosit na spaní do postele. Jeho osobnost je silná i v nepřítomnosti. Když chodím po domě a ujišťuju se, že nic z jeho věcí není na očích, vím, že je to pro mě obrovský krok v procesu opouštění.

Jsem v kuchyni a zalepuju poslední krabice, když uslyším zacinkání klíčů a po něm zvuk podpatků na parketách. Další zvuk, který mi určitě bude chybět, až odtud odejdu.

„Estelle?“ zavolá tichým, melodickým hlasem.

„V kuchyni!“ Otřu si ruce o džíny a vydám se za ní.

„Heleme se. Včera večer jsi toho hodně udělala,“ usměje se smutně a oči se jí zalesknou, když se rozhlíží po téměř prázdném prostoru. Má stejné neposlušné, kudrnaté vlasy a výrazné karamelové oči, jako měl její syn. Při pohledu na ni mě znovu rozbolí srdce.

Pokrčím rameny a koušu se zevnitř do tváří, abych neplakala. Cokoli, jen abych nad tím zase neplakala, zvlášť když už jsem to vydržela tak dlouho. Když mě Felicia obejme, zvolna vydechuju a snažím se neztratit úplně nervy. Snažím se být silná kvůli ní a Phillipovi. Wyatt byl jejich jediné dítě, a i když je pro mě jeho ztráta těžká, neumím si ani představit prázdnotu, kterou musí pociťovat oni. Obvykle nepláčeme, když jsme spolu – ani když sem přijde – ale prodej téhle nemovitosti je víc než jen loučení s domem. Znamená to nechat za sebou vánoční rána a obědy na Den díkůvzdání. Znamená to říct: „Wyatte, milujeme tě, ale život jde dál.“ A on taky jde, což je jeden z důvodů, proč se cítím provinile. Život jde dál, ale proč musí jít dál bez něj?

„Bude to dobré,“ otírám si mokré tváře a odtahuju se od ní.

„Bude. Bude. Wyatt by nechtěl, abychom se kvůli domu hroutily.“

„Ne, určitě by si myslel, že jsme úplně pitomé, když truchlíme nad nějakým barákem,“ zasměju se. Kdyby to záleželo na Wyattovi, lidé by žili ve stanech a myli by se v dešťové vodě.

„Jo, a nechal by tady odpojit elektřinu už před dvěma měsíci, protože sis stejně objednávala jídlo s donáškou,“ dodá.

Vrtíme hlavami, znovu nám vyhrknou slzy, smích utichne a kolem nás zavládne ticho.

„Víš jistě, že nechceš bydlet u Phillipa a u mě?“ ptá se, když chodíme z pokoje do pokoje a ujišťujeme se, že nikde nic nezůstalo. Realitní agent začne zítra vodit do domu potenciální kupce, a tak musí vypadat dokonale.

„Ne. Victor by se strašně urazil, kdybych nepřijala jeho nabídku. Nejspíš by začal mluvit o tom, jak jsem nechtěla chodit na stejnou vysokou jako on, nefandím stejnému fotbalovému týmu, a taky o tom, že jsem mu tenkrát ten rok na střední nikdy nepřispěla na domácnost ani nevyprala. Po pravdě řečeno, myslím, že je to právě ten důvod, proč tolik chce, abych se k němu nastěhovala.“

Felicii se smíchem třesou ramena. „No, pozdravuj ho ode mě a pozvi ho k nám v neděli na večeři. Moc rádi ho uvidíme!“

„Jasně,“ slíbím a úsměv mě opustí, když si všimnu sandálů na podlaze.

„Chceš, abych si je vzala, nebo si je chceš nechat?“

„Já…“ Zarazím se a chvějivě se nadechnu. „Vezmeš si je?“

Asi bych nevydržela dívat se na ně každý den v novém bytě. Už tak si nechávám všechna Wyattova trička a ty sandály by mi nepadly – jsou tak o pět čísel větší než moje nohy – ale má je nejradši. Měl. Měl je nejradši. Na tom mě můj psychoterapeut nutí pracovat – mluvit o Wyattovi v minulém čase. Někdy se leknu, když to udělám, ale už jsem se zlepšila. Nějakou dobu jsem žila v jakési falešné realitě, že je Wyatt na služební cestě, nebo tak něco. Moc rád cestoval sám a nechával se při malování svých obrazů inspirovat jinými kulturami. Po měsíci jsem se začala smiřovat s tím, že se nevrátí. Po třech měsících jsem na žádost svého psychoterapeuta začala ukládat jeho věci do krabic, aby mi ho pořád nepřipomínaly.

Jejich odklizení moc nepomohlo. Dům byl trvalá připomínka a náš výtvarný ateliér se taky nedal zabalit do krabice. Musela jsem se s tím naučit žít… být bez něj. Po šesti měsících jsem už byla schopna vstupovat i odcházet z domu i z ateliéru, aniž se mi pokaždé sevřelo srdce v hrudi. A teď, o rok později, jsem asi připravená jít dál. Jestli mě Wyattova náhlá smrt o něčem poučila, pak o tom, že život je krátký a my ho musíme žít co možná nejvíc naplno. Chápu to, ale stejně mám někdy co dělat, abych se tím řídila.

„Zlato, všechno, co po něm zůstalo, je tvoje, to přece víš,“ řekne Felicia. Ani si neuvědomuju, že pořád ještě pláču, dokud neucítím na rtech slané slzy. Pokusím se jí poděkovat, ale slova mi zůstávají zaklíněná v hrdle pod balvanem, který se tam usadil.

Ještě jednou naposled se rozhlédneme, obejmeme se a já jí slíbím, že se v neděli uvidíme. Ohlédnu se přes rameno, když jdu k autu, naposled se mi sevře srdce, pak nastoupím a odjedu. Vzpomínky… to příjemné… minulost… všechno se změní ve vzdálený obrázek ve zpětném zrcátku. Mířím k bratrovu domu. Procházím si v duchu seznam věcí, co musím udělat, když mě z myšlenek vyruší zvonění telefonu.

„Tak, jak to šlo?“ zeptá se Mia místo pozdravu.

„Fajn. Trochu smutné, ale nijak strašné.“

„Promiň, že jsem nemohla. Přijela si Felicia pro nějaké jeho věci? Jak je na tom?“

„Dobře. Vypadá dobře.“

„Ještě platí, že si zítra večer někam vyrazíme?“ zeptá se Mia opatrně, zkusmo.

„Pokud zůstaneme v jednom baru, půjdu. Nemám náladu poletovat z baru do baru a hrát si na studentku jako ty.“

Mia se nezbavila své divoké nátury, ani když jsme odpromovaly a začaly žít „jako dospělé“. I když se s ní kamarádím moc ráda, nedokážu jako ona každý týden oživovat svá játra šíleným množstvím vody poté, co jsem je utopila v alkoholu.

„Tak jo, žádné skákání z baru do baru. Stejně mám v sobotu ráno domluvený brunch a nemůžu si dovolit vypadat jako troska, tak to vezmeme polehoučku.“

„Rande?“ svraštím čelo. Zahýbám na bratrovu příjezdovou cestu.

„Rande naslepo. Jmenuje se Todd. Pracuje jako kurátor v Pelikánu. Maria si zřejmě myslí, že se k sobě perrrfektně hodíme.“ Její R přehnaně drnčí, jak napodobuje svou kamarádku, italskou spisovatelku.

„Hmm… Myslím, že jsem o žádném Toddovi nikdy neslyšela,“ řeknu.

Mia a já se známe, kam až moje paměť sahá. Naše matky byly už od dětství nejlepší přítelkyně a později se provdaly za muže, kteří byli taky nejlepší přátelé. Ke značné nelibosti svých matek jsme záhy zjistily, že historie se v tomhle směru opakovat nebude, protože Mia šla vždycky po grázlících, kdežto já se držela tichých týpků.

„Sakra. Doufala jsem, že ano. Copak neznáš v uměleckém světě každého? Todd Stern?“ zkouší to a v hlase jí zní naděje.

Zasměju se, protože to není daleko od pravdy. Wyatt a já jsme si před dvěma lety otevřeli Zamalujto – galerii lomeno výtvarný ateliér – a když se dali dohromady naši přátelé z řad výtvarníků a majitelů galerií s Miinými kontakty ve světě fotografie, znali jsme se víceméně s každým. No, s každým zřejmě ne.

„Kdepak. Rob ho nezná?“

„Toho se ptát nebudu! Víš přece, že můj bratr všechno vykecá. Půjde to říct mámě a hned mi začnou plánovat svatbu s chlapem, kterého jsem ještě ani neviděla.“

Směju se, protože vím, že má pravdu. „No, nikdy jsem o tom klukovi neslyšela.“

„Maria tvrdí, že se sem zrovna přistěhoval ze San Franciska, tak jsem si říkala, že ho budeš znát. Nový kluk ve městě a tak dále.“

„Tady fakt nejsme na střední škole, Mio.“

„Abych řekla pravdu, je to přesně jako na střední, což mě vede k úvaze, že jestli jsme o něm až doteď nic neslyšely, bude nejspíš ošklivý.“

„To máš asi pravdu,“ souhlasím se smíchem.

„Do háje. Stefano přišel fotit. Dej mi vědět, kdybys potřebovala, abych potom přišla k Vikovi. Pusu!“

Zavěsí, ještě než se stihnu rozloučit, takže odložím telefon a vypnu motor. Rychle si zkontroluju obličej ve zpětném zrcátku, abych se ujistila, že řasenka zůstala nedotčená, prohrábnu si dvěma prsty vlnité hnědé vlasy a rychle je sepnu do culíku. Když kráčím k domu, v ruce tašku s posledními zbytky oblečení, je slyšet jen křupání štěrku pod mými balerínami a vlny z pláže, vzdálené jen pár kroků.

Šumí to ve mně nedočkavostí, když si dřepnu a zvednu rohožku, abych si vzala rezervní klíč a otevřela dveře. Zavolám bratra jménem, jak procházím dveřmi a přes obývací pokoj; předpokládám, že auto má zaparkované v garáži. Odpovědi se nedočkám. Zamířím nahoru k pokojům pro hosty. Jeho ložnice je v přízemí, což je pro osmadvacetiletého svobodného muže příhodné, protože kuchyně a obývací pokoj (včetně obrovitánské televize) jsou vzdálené jen pár metrů. Když vstoupím do pokoje, zarazím se nad tím, co mám před očima. Nejenže mi povlékl postel novým povlečením, co jsem si nedávno koupila a nechala tady, ale taky mi vymaloval zdi jemným odstínem šedi, který miluju.

Nechám tašku na posteli a vyjdu na balkon hned u pokoje. Balkony jsou jedna z věcí, co mám na tomhle domě nejradši, a úplně jsem nad nimi šílela, když bratr uvažoval nad jeho koupí. U každé ložnice v patře je jeden a oba jsou obrácené na pláž za domem. Když vycházím na balkon, cinkne mi na telefonu textová zpráva od Vika, oznamující, že tu bude za pár minut. Jak odpovídám, vrazím zády do malířského stojanu, který tu při mé poslední návštěvě nebyl. Obejdu ho a přečtu si obrovský nápis Vikovým písmem, který zní: Vítej doma, Kuře. Pod ním je nakreslená slepice, na kterou by mohlo být pyšné nanejvýš pětileté dítě. Vybuchnu smíchem, vyfotím to a pošlu Mie a mámě, protože jsou jediné, komu to dojde. Bratr mi tak začal říkat, když mi bylo pět a bála jsem se tmy – jako většina pětiletých dětí – a kdovíproč mi ta přezdívka zůstala. Patrně proto, že pokaždé, když mě tak v dětství oslovil, bylo to formou výzvy, o níž věděl, že před ní necouvnu.

Otočím stránku velkého skicáku a nechám nastavený prázdný list, pak zaměřím svou pozornost na oceán. Pozoruju různé odstíny modři, které se jiskří ve slunečním světle – chrpová, mořská a temná modř. Tahle podívaná se nedá ignorovat. Připomíná mi, jak jsem malá ve velkolepém schématu všech věcí. Jak jsme všichni malí. Nevím, jak dlouho tam stojím a jen tak zírám. Jen dýchám. Jen si užívám chuť soli na jazyku, která jako by vznikala už z pouhé vůně. Na rameni mi přistane ruka a já sebou trhnu, protože mě to probralo z meditace.

„Do háje, Victore!“ přitisknu si obě ruce na srdce.

„Líbí se ti dárek?“ zasměje se a obejme mě.

„Jo, ty prevíte,“ usmívám se a žertem ho plácnu po hrudníku.

„Prevíte? Já ti seženu nejlepší dárek na světě, a ty mi řekneš ,prevíte‘? To ten příšerný obrázek slepice, viď?“

„Víš, že tu přezdívku nesnáším,“ zaúpím a vstoupím do domu, jdu v patách za ním po schodech dolů. „Kde je jídlo? Umírám hlady.“

„Brzy by tu mělo být. Půjdu se převléct,“ řekne. „Za chvíli se musím vrátit do práce.“

„Ty se vracíš?“

„Ten případ, co na něm pracuju, je úplně podělanej. Manželka se tomu chlápkovi snaží sebrat při rozvodu všechno, co má. Nevím, kdy se tihle frajeři poučí, že potřebují sakra dobrou předmanželskou smlouvu.“

„Aha,“ trochu se leknu. Probírali jsme to s Wyattem, když jsme se zasnoubili – a měli jsme kvůli tomu obrovské neshody – pokaždé, když na to přišla řeč. Jednoho by nikdy nenapadlo, že se o to malíř bude vůbec starat, ale Wyatt byl úspěšný a finančně zajištěný. Jako třiatřicetiletý už léta prodával své obrazy skupině bohatých lidí. Ta samá skupina lidí mu namluvila, že manželství bez předmanželské smlouvy je poukázka na hnusný rozvod.

Ozve se zaklepání na dveře, otočím se na patě. Jsem celá omámená, když jdu otevřít, a zpětně přitom uvažuju o tom, jak ty neshody byly pitomé. Ani jsme nebyli manželé, když Wyatt zemřel, a přesto jeho rodiče trvali na tom, abych si všechno nechala. Jsou starší – mnohem starší, než budou moji rodiče, až dosáhnu věku, v němž Wyatt odešel ze světa – a mají vlastní velké jmění. Vidí to tak, že by na ty peníze stejně nesáhli a že právem patří mně, protože mi v čase jeho smrti patřila polovina Zamalujto. Ale běda, to už je minulost. Nechci o tom přemýšlet víc, než už jsem přemýšlela – tohle je můj nový začátek.

Při té myšlence mi na tváři vytane úsměv a zůstane tam, i když otevřu dveře dokořán. Rychle se ale promění v užasle otevřenou pusu, protože zůstanu civět na muže, který tam stojí v zeleném chirurgickém úboru a bílém doktorském plášti. Dívá se dolů, pokouší se otřít z tenisek mořskou pěnu a většinu obličeje mu zakrývají pískově hnědé vlasy. Rozeznám jen výraznou bradu a dolní polovinu plných rtů, ale poznám ho okamžitě. Když konečně vzhlédne, nasává mě zelenýma očima, jež putují nahoru, až dorazí k mým. Usměje se tím mírným, nerovnoměrným úsměvem, při kterém se mi vždycky zrychlí dech.

„Fazole,“ zašeptám a jemu se rty zvlní ještě víc, až se ukážou dolíčky v tvářích.

„Ahoj, Elle,“ řekne. Sevřu kliku o trochu pevněji. Neviděla jsem ho moc dlouho. Zapomněla jsem, jak zní jeho hlas. „Jídlo je tady.“

Klesnu zrakem k sáčkům v jeho rukou a o krok ucouvnu, přitom otevřu dveře o trochu víc. „Jé! Jo. Tebe jsem nečekala.“

„Dlouho jsme se neviděli,“ vstoupí dovnitř a zastaví se přede mnou. Couvám ke dveřím a přestanu dýchat úplně, když nakloní obličej k mému a lehce mi přiloží rty na tvář. Dělám všechno, co je v mé moci, abych nevdechovala tu jeho známou vůni, ze které se mi točívala hlava. „Rád tě zas vidím,“ dodá a odtáhne se. Při tom, jak to říká a jak mu jiskří v očích, mi srdce klesne až do žaludku. Jak je možné, že to se mnou pořád ještě dokáže udělat? I po Wyattovi. Nenávidím ho za to.

„Taky tě ráda vidím,“ zašeptám, zavřu dveře a následuju ho.

Ale vůbec ho nevidím ráda. V průběhu let jsem se o Oliveru Hartovi dozvěděla mnohé, ale jediné, co stálo za zapamatování, je to, že neprospívá mému zdraví.

Kapitola 2

„Vypadáš senzačně,“ řekne Mia, když mě uvidí v baru, který vybrala pro naši pravidelnou týdenní šťastnou hodinku.

„Jakož i vy, milostivá,“ odpovím s úklonou, která ji rozchechtá. Má na sobě viktoriánské šaty s honzíkem a vypadá to, že jí nahoře každou chvíli vyskočí prsa. Dlouhé blond vlasy má volně nakadeřené, vpředu rozdělené pěšinkou a stažené dozadu.

„Ty jsi pitomá. Přemluvila jsem naše a Roba na rodinné halloweenské focení, abych je mohla příští týden vystavovat v ateliéru, a nestihla jsem se převléct, než jsem šla sem.“ Otočí se k číšnici. „Dvakrát lemon drop, prosím.“

„Za co jsi to propána přestrojená? Za královnu Viktorii?“ nakouknu pod stůl, abych viděla, jak vypadá zbytek jejího úboru. Když se znovu narovnám, zírá na mě, jako bych se zbláznila, a já pochopím, že nemá zdání, kdo je to královna Viktorie.

„Ne! Jsem Cersei Lannisterová.“

„Ahááá…“ Usrknu z pití, které přede mě postaví číšnice.

„Rob se převlékl za Jamieho.“

„Cože?“ vyprsknu půlku doušku zpátky do pohárku.

Bublavý smích, který jí unikne ze rtů, se rychle promění v kompletní hysterii. „Přísahám,“ lapá po vzduchu. „Měla bys vidět, jak se tvářila máma!“

Robert je Miin bratr. Dvojče. A… očividně ani jeden z nich není normální.

„Vy jste magoři. Co říkali?“ směju se s ní.

„Máma vůbec neví, co to sakra ta Hra o trůny je. Táta se vyděsil, když mu to došlo. Nechtěl, aby máma rozesílala halloweenské pohlednice, které slibovala, že vyrobí, ale bylo to poprvé, co jsme dělali halloweenské fotky od doby, kdy mně a Robovi bylo asi tak osm. Každopádně se přestrojila za Mary Poppins a táta byl Bert.“

„Júúú, to je roztomilé… Ale vy dva jste moc, moc divní,“ mudruju. „Povídej mi o tom Toddovi. Zjistilas něco?“

„Příjmením se jmenuje Stern…“

„To vypadá na právníka, nebo tak něco,“ přeruším ji.

Mia obrátí oči v sloup. „Je účetní.“

„Já myslela, že je kurátor?“

„Nevím, co to Marii napadlo. Přísahám, někdy mám pocit, že to dělá jazyková bariéra.“

„Copak to?“ snažím se nesmát.

„Tohle už je pátý kluk, se kterým se mě snaží dát dohromady, a je to debilní účetní! Vypadám, jako bych chtěla chodit s účetním?“

„No, nevypadáš, ale nemáš zrovna nejlepší vkus na chlapy, takže je to možná dobře.“

„A vůůůbec,“ protáhne, pak dopije svou sklenku a gestem požádá o dvě další. „Jaká byla první noc u Vika?“

Dlouze vzdychnu… První noc u Vika. Srdcervoucí, osamělá, divná, smutná, radostná…

„Bylo to fajn,“ pokrčím rameny.

Mia položí svou ruku na mou, abych přestala kreslit vodou na stole čárky, dožaduje se mé pozornosti. „Je v pohodě nebýt v pohodě, Elle.“

„Ale já jsem v pohodě,“ svraštím čelo.

„Nemusíš být silná úplně před každým, víš? Smíš se hroutit. Umřela ti životní láska, prodáváš váš společný dům a přestěhovala ses k bratrovi. Je toho na tebe hodně. Je v pohodě nebýt v pohodě. Je v pohodě odpočinout si od práce, jestli to potřebuješ.“

„Už je to rok. A volno z práce už jsem si vzala,“ připomenu jí. Po Wyattově smrti jsem si vzala v práci dva měsíce volno, jenže to znamenalo být pořád doma. Dokonce jsem se i na pár týdnů odstěhovala k rodičům, abych se dostala pryč. Nemohla jsem vydržet vzpomínky a to, že jsem tam bez něj, ale člověk se nemůže obrátit zády k těžkostem a čekat, že zmizí samy od sebe. Prostě se to nestalo. Tak jsem se vrátila domů a řešila fakt, že už nepřijde. Začala jsem chodit k psychologovi a našla jsem dobrého, jenže nebydlet v tom domě mi připadá jako… že už je fakt po všem.

„Někdy si připadám jako mrcha, že ten dům prodávám,“ řeknu nakonec. „Je mi, jako bych si ho vymazávala ze života, nebo tak něco.“

Mia mi stiskne ruku. „Ale zlato, nikdo si nemyslí, že se o to snažíš. Musíš jít dál. Jsi mladá, jsi chytrá, jsi pekelně talentovaná a jsi zábavná. Nemůžeš přestat žít kvůli duchovi.“

Upřeně se jí zadívám do očí. „Nepřestala jsem žít. Jenom se mi nechce jít dál zrovna takhle. Jestli někoho potkám, tak ho potkám – jestli ne, tak ne.“ Mia se mě za posledních pár měsíců dvakrát pokusila dostat na rande naslepo. Dokonce i Felicia se mě snažila přemluvit, abych na jedno šla, ale já nebyla připravená. Asi pořád ještě nejsem, navzdory tomu, co si všichni myslí. Dokonce i moje vlastní máma mě přivádí s tím randěním k nepříčetnosti, jako by mě nějaký muž mohl zázrakem zbavit bolesti.

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2