Copyright © Jane Stubbs 2014

Translation © Soňa Tobiášová, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu FIRE AT THORNFIELD HALL

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-954-5 ePub

ISBN 978-80-7543-082-3 mobi

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Hospodyně Alice Fairfaxová odhaluje,

co se přihodilo v suterénu a ve třetím

poschodí usedlosti Thornfield Hall,

kde Jana Eyrová působila

jako guvernantka.

Sepsáno Jane Stubbsovou

St Lucian’s Lane 19

Wallingford 0X10 9ER

Janestubbs19@gmail.com

Alice,

1821

Když jsem začala pracovat pro svého prvního pana Rochestera, zbělely mi vlasy. To se lidem může stát i přes noc, kvůli nemoci či žalu, ale v mém případě nešlo o nic tak dramatického. Den po dni se prostě zlatavá barva mých vlasů vytrácela, až zůstaly sněhově bílé. Nebylo mi ještě ani čtyřicet a měla jsem vlasy staré ženy. Nemoc v té přeměně roli nehrála, žal částečně ano. Můj život poznamenalo plno bolestných ztrát, a tím, že jsem přijala místo hospodyně na usedlosti Thornfield Hall, jsem se musela zříct něčeho, co mělo podle mé matky nesmírnou cenu, jak mi také od dětství vštěpovala. Prý je to jako panenství pro neprovdanou dívku; ta by také neměla ledabyle zahodit něco, co už nikdy nezíská zpět. Nemluvím samozřejmě o vlastním panenství, které už je dávno to tam, ale o postavení ve společnosti. Přijetím místa služebné jsem se definitivně vydělila ze skupiny privilegovaných bytostí zvaných šlechta.

Moje matka byla šlechtična. Jako dcera urozeného pána a vdova po knězi si na tento status odjakživa dělala nárok a úporně se ho držela. Byl její útěchou, i když žila v bídě a odříkání. Během mého poněkud zoufalého dětství mě neustále přesvědčovala, že toto záhadné privilegium je něco, co dáma musí uctívat a za každou cenu zachovat. Co na tom, že jsme často jedly chlebové kůrky a před šestou večer si nesměly zatopit, byly jsme urozené, a měly jsme dokonce služku jako potvrzení – tedy jedno nešťastné dvanáctileté děvče, co nám občas za pár pencí chodilo umýt nádobí. Kdyby se matka dověděla, že jsem vyměnila urozenou chudobu a hladovění za dostatek jídla v teplém příbytku, což měli zajištěno sluhové zámožného pána, jistě by se obracela v hrobě.

Protože přesně tam teď je. Svět opustila předčasně, ale dočkala se aspoň toho, že jsem se usadila, tedy vhodně provdala, což byla podle matky moje jediná možnost. K oltáři jsem došla tak trochu jako náměsíčná a pak se jednoho dne probrala a zjistila, že jsem ženou faráře ve vesnici jménem Hay. I ten nejchudší farář byl naštěstí považován za panstvo, což znamená, že je zván k vrchnosti na oběd ve všední den a občas i na nedělní večeři, smí do domu vstoupit hlavním vchodem a sloužící mu odeberou klobouk. Stejné postavení získává i farářova manželka, a tak má matka mohla zemřít uspokojená, že mám to, co mi právem náleží.

Farářovou ženou jsem ovšem nezůstala dlouho. Vlastně pouze po dobu, než jsem stihla porodit a pohřbít svou jedinou krásnou dcerušku. Hned následující zimu si mého muže vzala zlá plicní choroba a na jaře už klepal na dveře fary jeho nástupce. Pan Wood měl celou smečku děcek a nemohl se dočkat, až mě vystrnadí a usadí je v novém domě. Netušila jsem, co si počít.

Můj zesnulý manžel byl mírný a laskavý člověk, zastánce Nového zákona a víry, že se o nás Pán vždy postará – buďte jako ptactvo nebeské, to spíš projde velbloud uchem jehly, a podobné věci. Já osobně jsem víc věřila Starému zákonu a oblíbila si všechnu jeho dramatičnost – zrady, intriky a smilstvo. Možná i proto se o mě Pán nepostaral, když jsem ovdověla.

Bez domova a bez vlastního příjmu jsem se stala tím nejméně pohodlným člověkem – vzdálenou příbuznou v nouzi. Můj manžel byl Fairfax, ale když jsem se jeho rodině připomněla, s povzdechem mi ukazovali, že mají prázdné ruce. Začali mě posílat z domu do domu, kdykoli se někde naskytla práce navíc. A tak jsem bděla u umírajících a starala se o nemocné, nebo když rodina odjela k moři, dohlížela jsem na velký jarní úklid. Panstvo se tvářilo blahosklonně, že mi v souladu s křesťanskými ideály poskytuje stravu a střechu nad hlavou, ráčilo ovšem zapomínat, že na rozdíl od sloužících nepobírám za práci plat.

Byl to celkem zajímavý, ale velmi nejistý život. Jedna sestřenice z druhého kolena si mě třeba vzala na pomoc po narození třetího dítěte. Ke dvěma roztomilým chlapcům přibyla holčička a já jsem k dětem rychle přilnula a začala doufat, že v rodině najdu nový, trvalý domov. Jednoho rána jsem v dětském pokoji dohlížela na snídani a batole na klíně krmila kaší, když se v župánku, s dopisem v ruce objevila jejich matka. Zamávala psaním a začala mi sdělovat novinky. Nedávno prý zemřela žena starého pana Rochestera z Thornfield Hallu – i ona byla Fairfaxová. Sestřenka to ovšem nepovažovala za špatnou zprávu, protože tak dostala možnost mě vystěhovat.

„Jsem si jistá, že pan Rochester bude v těchto těžkých chvílích vděčný za pomoc, zvláště od ženské příbuzné. Někdo se přece musí postarat o záležitosti, které dosud vyřizovala jeho choť. Muži o řízení domácnosti nemají ani ponětí. Však víte, jak to myslím – je třeba dohlédnout na služky, říct kuchaři, že přesolil polévku a tak. Jen nerada se s vámi rozloučím,“ dodala, „ale už brzy nebudu pomoc navíc potřebovat, protože chlapci na podzim odjedou do školy.“

Uměla jsem si představit, jak uvažuje. Thornfield je velké panství a jistě se tam najde pokoj pro farářovu vdovu, která toho příliš nesní, potřebuje jen trochu tepla v zimě a zvládne nějaké ty drobné ruční práce. Starý Rochester je zámožný člověk, který nenechá příbuznou hladovět, a jistě mi ji zapůjčí v případě, že bych – nedej bože – měla ještě jednou rodit. Rozzlobilo mě to, a nejspíš jsem také záviděla. Sestřenka měla vše, co mi život odepřel, tedy manžela s příjmem a tři zdravé děti. A ve mně – zchudlé vdově, co přišla o jediné děcko – tedy jistou dobu doutnal vztek. Snažila jsem se ho potlačit a ještě si pohrát s chlapci a pohladit rozkošné děvčátko, než se s nimi budu muset rozloučit.

Můj zesnulý manžel se vždy před usnutím pomodlil. Ráno pak často tvrdil, že jeho prosby byly vyslyšeny. Tu noc jsem tedy Bohu spílala. Dala jsem mu co proto a hořce mu vyčetla, jak nesmyslně krutě se mnou zachází. Nic takového asi dlouho neslyšel. Moje hořká litanie se sice nedala považovat za náležitou modlitbu, ale ráno jsem se kupodivu probudila s rozhodnutím a jasným plánem. Dalo by se tedy říct, že mé modlitby rovněž vyslyšel.

Napsala jsem panu Rochesterovi, kterého jsem osobně téměř neznala, a připomněla mu, že jsem nejen Fairfaxová, ale také vdova po knězi z farnosti Hay, kam jeho panství příslušelo. Připojila jsem nabídku, která by mou sestřenku jistě šokovala, kdybych byla tak bláhová a svěřila se jí. Brzy jsem dostala uspokojivou odpověď a po nějakém tom smlouvání jsem s panem Rochesterem nakonec uzavřela dohodu, která vyhovovala nám oběma. Věděla jsem, jak s úsporami řídit větší domácnost, mohl mi věřit, že nebudu krást stříbrné lžičky, a tak jsem se stala placenou hospodyní na usedlosti Thornfield Hall.

A náhle už jsem ke šlechtě nepatřila. Přijala jsem místo a postavení služebné, a přestože šlo o vrchní služebnou, nebylo pochyb o tom, kam teď patřím. Sestřenice na to reagovala celou škálou emocí. Nejdřív ji šokovalo, že jsem se nechala připravit o společenské postavení, pak měla zlost, že už se nemůže dožadovat mých neplacených služeb, a nakonec si oddechla, že se mě zbaví. Všichni Fairfaxové si teď nade mnou mohli umýt ruce, což také s klidem udělali. Byla jsem ponechána sama sobě, což mě děsilo, ale i vzrušovalo. Zahnala jsem tedy rychle všechny pochybnosti a vydala se za novými povinnostmi.

Na Thornfieldu mě přivítal pan Merryman, tamější majordomus. Nikdy jsem neviděla nikoho, k němuž by se jeho jméno tolik nehodilo. Jeho zasmušilá tvář s povislými koutky mi ihned připomněla psy, používané při honbách na zajíce. Vzal si mě na starost a rozhodl se mě o všem náležitě poučit, a také se mnou obědvat v mém pokoji. Jídlo nám pak měl nosit na podnose někdo z nižších sloužících.

„My,“ informoval mě, „jsme vyšší služebný stav. Někdy nám říkají taky ,mopsové‘ podle vážného výrazu s koutky úst protaženými dolů, jako mají zmínění psi.“ Ukázal na svou tvář a svěšená ústa. Pak si povzdychl. „Někdy mám strach, že už mi to zůstane.“ Když mě prováděl po domě, sděloval mi i další věci, které považoval za důležité. Na důkaz úcty mě prý všichni musejí oslovovat paní Fairfaxová, tedy sloužící i členové rodiny, a nejen „Fairfaxová“, jako bych byla pouhá komorná.

Na usedlosti tou dobou bydleli pouze dva z rodu Rochesterů – starý pán a jeho starší syn Rowland. Z doby, kdy jsem žila na faře v Hay, jsem se pamatovala i na mladšího Edwarda. Byl to otevřený, přátelský mladík, který rád jezdíval po kraji na koni a pohvizdoval si, ale pak odjel někam do ciziny.

Jako hospodyně jsem směla nosit vlastní šaty místo uniformy, a tak jsem si ihned objednala jedny z černého hedvábí, abych svoji finanční nezávislost nějak oslavila. Pan Merryman mi také řekl, že někdy na panství zavítají hosté, i když majitelé nejsou doma, a mou povinností bude je provést po domě, pokud to ovšem budou členové šlechtického stavu. Pak si klepl ze strany do nosu a oči v zachmuřené tváři mu na chvilku zajiskřily. „Za spropitné!“ Významně se na mě podíval. „Dobré spropitné jen a jen pro vás.“

Moje ložnice se nacházela poblíž pokoje starého pána, což bylo pro členku rodiny považováno za vhodné. Pan Merryman spal v jiném poschodí, kde mělo pokoje služebnictvo. Chtěl mít pod dohledem mladé lokaje a poslíčky, kteří se ještě zdáli nevypočitatelní. Celkově ale považoval Thornfield Hall za dobré místo k práci, třebaže mzdy byly umírněné, protože pan Rochester se držel koruny, jak se u nás v Yorkshiru říká. Přesto měl dostatečný počet sloužících pro zvládnutí chodu velké domácnosti a všechny dobře živil.

Brzy jsem se seznámila se zbylými členy personálu. S mojí pomocnicí a zástupkyní Leou, mladou dívkou, kterou jsem si ihned oblíbila, dále se sluhou Samem, oficiálně lokajem, ale jinak spíše hochem pro všechno, který dříve sloužil u námořnictva, a viděl tedy větší kus světa než my ostatní. Podobnou práci zastával i kluk, kterému se říkalo John, třebaže byl křtěný jako Timothy. Ostatně panstvo mělo ve zvyku volat na své poskoky „Johne“, aby si nemuselo pamatovat všechna křestní jména. Abychom ho odlišili od skutečného Johna, hlavního štolby a kočího, říkalo se prostě mladý a starý John. Manželkou starého Johna pak byla kuchařka Mary. Tato pětice tvořila jakýsi základ služebnictva našeho panství. Brzy jsem zjistila, že jde o dobré a čestné lidi, kteří jsou si vědomi svých povinností a spolehlivě je vykonávají. K ruce jsme měli směsici komorných, pradlen, pomocných kuchařek a podkoních, kteří se v domě rychle střídali. Zaučili se v řemesle a často pak odcházeli na další zkušenou. Jediným trnem v oku mi byla pomocná hospodyně pro vyšší patra Martha.

Šlo o to nejprotivnější děvče, jaké jsem kdy potkala. Skutečně obtížné a nemotorné stvoření. Talíře házela na stůl jako karty, když prostírala k snídani, a vždycky našla důvod, proč nemůže udělat, co se po ní chce. Když jste ji poslali s uhlím do jídelny, odpověděla, že až potom, protože zrovna musí běžet pro něco do salonu. Požádali jste ji, aby setřela v hale, ale ona si právě potřebovala vyměnit zástěru a pak se neukázala až do odpoledního čaje. Byla líná, prostořeká a drzá a nejlépe ze všeho uměla svalovat vinu na druhé. Pokud rozbila vázu, zastihli jste později Leu, jak po ní tiše zametá střepy.

Po výčtu všech příkladů jejího nevhodného chování jsem si svoji nelibost k Martě snadno ospravedlnila. Skutečný důvod byl ale tajný a ostudnější. Když mi pan Rochester přidělil ložnici poblíž té své, napadlo mě, jestli snad nepomyslel na nějaké nepřístojnosti. I jako nezkušená vdova po faráři jsem totiž tušila, že takové věci existují. Někdy po ránu, když jsem vyšla z pokoje za svými povinnostmi, na mě pán ze své ložnice zavolal. Nejprve jsem jen postávala na prahu a naslouchala jeho stížnostem, jak špatně spal a jak ho bolí nateklé klouby na rukou. Později jsem si dovolila vstoupit a ruce mu masírovat. Potom přišla na řadu i ramena. Dál věci naštěstí nepokračovaly a upřímně, tyhle drobné služby mi nijak zvlášť nevadily. Koneckonců, šlo o starého muže, jenž přišel o manželku a postrádal dotek ženské ruky.

Martha se naopak podle rozvrhu nikdy neřídila. Hodiny na stěně pro ni byly něco jako velký, obtížný hmyz. Jednoho rána dorazila s teplou vodou příliš brzy a nachytala mě, jak vycházím z pánovy ložnice. Byla jsem ještě v županu, zpod něhož čouhala noční košile, a tehdy ještě zlaté vlasy mi volně splývaly po ramenou. Ostře jsem Marthu upozornila, že mě pán zavolal, protože se necítí dobře. A nutno dodat, že pan Rochester tuto výmluvu sám přiživil tím, že zůstal v posteli celé dopoledne a nechal si zavolat místního lékaře, pana Cartera, což ho dokonce stálo peníze.

Martha se ale přesto tvářila, jako by ničemu z toho nevěřila.

I přes tuto asi rok trvající starost jsem si nového, příjemného živobytí užívala, dokud se vše nezměnilo zásahem krutého osudu. Smrt si však nevzala starého pana Rochestera, jak by se dalo očekávat, ale jeho syna. Pan Rowland nepatřil právě k mým oblíbencům. Šlo o nehezké vyčouhlé stvoření, které téměř neopouštělo dům a zabývalo se nějakými propočty nebo pracovalo s lupou. Byl to ten typ chlapce, co trhá křídla mouchám nebo chytá neškodný hmyz na cestě za svými božími povinnostmi a propichuje ho špendlíky. Prý v zájmu vědy. No, věda se mu tedy spíše vymstila. Jednou přece jen vyrazil ven, a to do uhelného dolu někde severněji, kde už měli jeden z těch tolik opěvovaných parních strojů. Bezpochyby to bylo také v zájmu vědy, že se k němu příliš přiblížil, a ta železná obluda ho rozdrtila. Svým zraněním bohužel podlehl dřív, než ho stihli převézt domů.

Starého pána to velmi zasáhlo. Přicházeli právníci, mluvili o budoucnosti a navrhovali, aby povolal mladšího syna, pana Edwarda. O tom však nechtěl ani slyšet, vždy jen zavrtěl hlavou a nalil si další portské. Jedinou útěchu, jak se zdálo, pak nacházel v jídle. Ani si nevzpomínám, kolik pečení dokázal spořádat, aniž by to jeho vyhublou postavu vůbec zaoblilo. My sloužící jsme kolem něho našlapovali po špičkách a jen šeptem si sdělovali obavy. Pán byl očividně zlomený muž a jeho dědic ztracený kdesi v exilu. Náš osud se tedy zdál značně nejistý.

Jednoho večera vstal pan Rochester od stolu potom, co snědl celou pečenou kachnu s hráškem, zapil ji lahví klaretu, přidal si mísu bavorského krému a půl libry sýra. „Zatraceně dobré,“ pronesl, ale pak se chytil za hrdlo a skácel se na zem. Nikdy jsem se nedověděla, zda chtěl pochválit kachnu, pudink, anebo sýr.

O tři hodiny později byl prohlášen za mrtvého. Pan Carter, který se marně snažil nahmátnout nějaký pulz, se bezradně podrbal ve vlasech. „Nerozumím tomu. Byl zdravý jako řípa.“ Protože se ale detaily nikdy moc netrápil, rychle dodal: „Napadá mě, že šlo prostě o boží zásah, ale nerad bych dal faráři Woodovi příležitost tvářit se důležitěji, než už se tváří. Radši to označíme za mrtvici, koronera přece obtěžovat nechceme. Vy jste byla přece přítomna, paní Fairfaxová, takže to můžete potvrdit. Vyřiďte faráři, ať připraví pohřeb.“ S tím popadl klobouk a bičík a rychle odešel – ten den se totiž účastnil honu.

A tak jsem se rozloučila i s druhým panem Rochesterem. Bylo to smutné, ale moje ohrožené živobytí se zdálo smutnější. Tentokrát už jsem totiž pomoc od Fairfaxů čekat nemohla. Překročila jsem hranici, která dělila příbuzenstvo od služebnictva. Příbuzní se totiž nesměli nechat hladovět, kdežto sluhové ano – a také se to dělo.

Právníci se objevili znovu, jenže teď přicházeli s úsměvem. Pan Rochester totiž nezanechal žádnou jasnou závěť. Vycítili tedy možnost tahanic, soudních sporů, nároků a protinároků, posudků a konzultací, což pro ně neznamenalo nepříjemné komplikace, ale příležitost k nekonečnému papírování a vysokým honorářům. Zatímco oni si mnuli ruce, my ostatní z Thornfieldu jsme trpěli záchvaty úzkosti. Konečně bylo dohodnuto, že budeme dostávat alespoň stravné. Ve srovnání s jinými usedlostmi šlo sice o slušné peníze, přesto se nám stýskalo po zbytcích z pánova stolu. Už jsme si nepochutnali na baronově nedojedené pečeni nebo nedopité lahvi klaretu.

Pan Merryman to vzdal jako první a odešel pracovat pro jistého zámožného výrobce vlny v Bradfordu. Jeho nový pán byl sice obchodník, ne šlechtic, ale jak Merryman řekl, žebrák si nesmí vybírat. Přišel přece o dva zaměstnavatele v rychlém sledu a nad dalším už nesměl ohrnovat nos. Mohlo by se začít říkat, že je to od něj nedbalé, a kde by pak sehnal jinou práci?

Naše řady začaly dále řídnout. Nejdřív odcházeli podkoní a kuchtíci, kteří dokázali najít místo v sousedství. Bez dohledu pana Merrymana jsem přestala dbát na konvence a jíst sama v pokoji pro vyšší služebnictvo. Začala jsem chodit za ostatními do velké jídelny a vysvětlila to tím, že Mary a Lee ušetřím práci. Nebyla vhodná doba na udržování umělého odstupu mezi námi, naopak jsem se mohla těšit z přátelství a společnosti dalších členů personálu. Pro útěchu jsme se shlukovali kolem stolu a kladli si otázky, na něž jsme neměli odpovědi. Kdo nás teď zaměstná? Vrátí se někdy časy tvrdé práce a dobrého jídla? Kdo nám vyplatí mzdu?

Mezitím jsem se snažila přesvědčit Marthu, aby si z pana Merrymana vzala příklad. Smrt v rodině může být přece příležitostí ke zlepšení její situace, pokud by si také našla jiné zaměstnání. Přiznávám, že Marthin blahobyt jsem v tu chvíli na mysli neměla. Stále se na mě dívala, jako že nezapomněla, jak jsem kdysi vyšla z ložnice starého pána s rozcuchanými vlasy, čímž nade mnou měla jistou moc. Nelíbilo se mi to, a proto bych se jí ráda zbavila.

Tento skutek ještě dnes tíží moje svědomí. Stále si jasně pamatuji na lišácká slova, která jsem tehdy pronesla: „Tak inteligentní děvče jako ty, Martho, by mohlo být ambicióznější. Pracuješ na Thornfieldu déle než já, a už je na čase hledat něco lepšího. Ztratili jsme dva z pánů a kdoví, kdo je další na řadě. Mohla bys najít práci v domě, kde mají paní, nějakou lady s titulem, která by si tě oblíbila a zaučila. Pak by ses třeba stala její osobní komornou.“ Bůh mi odpusť. Nemohla jsem přece tušit, jak se věci nakonec vyvinou. Někdy se ještě teď s leknutím, celá zpocená, probouzím a musím potlačit výkřik, jak stále slyším ten děsivý praskot. A občas mě znovu svědí pravá ruka, jak jsem ji pleskla, aby přestala křičet.

Abych Marthu dostala z Thornfieldu, načrtla jsem pro ni dokonce několik vzorových dopisů pro potenciální zaměstnavatele, které mohla opsat, a přidala jsem skvělé doporučení. Jaký zlý duch to musel naslouchat naší rozmluvě, že se falešné představy o její růžové budoucnosti začaly tak rychle plnit? Ozvala se totiž lady Ingramová, výstřední manželka jistého barona ze sousedství, a nabídla Martě práci. Šlo jen o pozici nižší služky, ale madam v dopise naznačila, že by časem mohlo jít o pozici osobní komorné jedné z jejích dcer. Měla totiž hned dvě – ctěnou slečnu Blanche a slečnu Mary.

Ubohá naivka Martha nejasným slibům baronky uvěřila! Netušila, že žádná dáma by její obhroublé chování nesnesla. Nebo nešikovnost při tvorbě složitých účesů. Marthiny volšové ruce se nehodily ke stříhání ovcí, natož pak k vylepšování vzhledu náročné dámy. Osobní služka musela být pohotová a hbitá. Přiběhnout na zavolání a bdít dlouho do noci, pokud její paní vyrazila na večírek. V ranních hodinách pak s úsměvem čekat, až ji bude moci pomoct se svlékáním a rozčesáváním vlasů. Úspěchy její paní na tanečním parketu se musely služce jevit jako pravé potěšení. Martha s věčně kyselým výrazem a sklonem ke kritizování nejevila pro tuhle oblast žádný talent. A škody, co dokázala napáchat, pokud se chopila jehly, musel člověk vidět, aby jim uvěřil.

Celé dva týdny jsme pak snášeli Marthino vychloubání, než konečně dokázala sepsat výpověď. Uznala jsem jí rovnou celý měsíc práce. Kdybych ji měla raději, varovala bych ji, aby slibům naší šlechty příliš nevěřila, jenže mě tolik otrávila svými řečmi, že jsem prostě mlčela. Pak jsem jí popřála hodně štěstí, hlasitě si oddechla a rozhodla se zvýšit Lee plat, jakmile to bude možné. Chytrá, pracovitá Lea, která se rychle učila, mi teď připadala jako pravý poklad!

A my, co jsme zůstali na Thornfieldu, jsme jen s úzkostí očekávali běh věcí příštích. I když jsme své pány občas za něco nesnášeli a mysleli si, jak jsou nespravedliví, ničeho na světě se sluha nebojí tolik, než že zůstane bez pána. Venku totiž čeká chladný, krutý svět, pokud nemáte domov nebo úspory. A nad námi všemi se teď vznášela hrozba chudobince.

Brzy se ale z Millcote dostavil jeden z právníků a svolal nás do knihovny. Tam nám oznámil, že všechen majetek beze zbytku připadne podle zákona mladšímu ze synů pana Rochestera, který žije na Jamajce. Ani starý pán, ani Rowland závěť nezanechali, nikdo další si nároky nedělal, a tak dědil nejbližší příbuzný. Právník musel být hladkým průběhem záležitosti zklamaný, bez soudních tahanic neměl vlastně co na práci. Neodolal tedy a alespoň nám prozradil, o jak rozsáhlý majetek se vlastně jedná. Jeho oči zlostně žhnuly, když četl, co všechno pan Edward podědí. Nešlo jen o všechnu půdu ve vlastnictví Rochesterů, ale také o uhelný důl, dvě továrny na zpracování bavlny a ještě nějaké nemovitosti v Liverpoolu. I tam mělo panstvo podniky, ale jaké povahy, to si právník nechal pro sebe. Starý John, náš kočí, si hvízdl skrze zuby, když slyšel o všech těch zdrojích příjmu. I pro něho to byla novinka, a to žil v rodině déle než kdokoli z nás.

Právník nám sdělil ještě jednu povzbudivou zprávu. Ujistil nás, že naše mzdy a náklady na provoz budou uhrazeny. Existovaly prý nějaké provozní fondy, ať už tím myslel cokoli, které nám zajistí stravu a uhlí na zimu. Pan Edward na Jamajce údajně obdržel zprávu o smrti svého otce i o tom, že se stal výhradním dědicem veškerého majetku, jak právník opět zdůraznil. To pro nás vypadalo nadějně, protože už jsme se začali obávat, že si Thornfield Hall koupí někdo cizí. Aneb: Lepší je ďábel, kterého znáte, jak se říká.

Měli jsme tedy počkat na instrukce pana Edwarda. Loď na Jamajku prý pluje proti větru, a tak je možné, že k němu zpráva ještě ani nedorazila. Dověděli jsme se také, že i kdyby se mladý pán rozhodl vrátit a převzít svůj majetek ihned, zabralo by mu cestování několik měsíců. Měli jsme proto počítat se zpožděním, mezitím se dál věnovat svým povinnostem a udržovat Thornfield Hall pro nového majitele v co nejlepším stavu.

Ten večer jsme se sešli u jídla v dobré náladě. Měli jsme si o čem povídat.

„Promiňte, paní Fairfaxová, ale vy jste o těch továrnách v Manchesteru věděla? Myslel jsem, že si panstvo nesmí špinit ruce nějakým obchodováním? A Rochesterovi přece panstvo jsou.“ Mladý John byl zmatený složitostí společenského postavení vyšších vrstev. Pocházel z farmy, kde plynul život velmi prostě, a podobné rozlišování neznal. Jako správný sluha se ale rychle učil, aby všechny drobné odlišnosti kastovního systému pochopil.

„No jistěže jsou panstvo, vždyť vlastní všechnu půdu v okolí. O továrnách jsem nevěděla. Jen o tom, že se pan Rowland zajímal o stroje a že měli Rochesterové nějaké příjmy z obchodu, ale to není totéž jako něco prodávat. Nad řemeslníky a prodejci šlechta ohrnuje nos.“

„Třeba nad zelináři, to jsou prodejci. Ale co právníci?“ ptal se dál mladý John.

„No, to je spíš profese.“

„A majitel továrny?“

„Bohatý majitel továrny už se pohybuje na okraji vyšší vrstvy. Pokud má dceru s dostatečně velkým věnem, které je atraktivní pro vhodného ženicha, má šanci na přijetí do lepší společnosti. Mohla by si vzít dejme tomu mladšího ze synů nějakého pána se šlechtickým titulem, někoho s dobrým rodokmenem, ale bez nároku na dědictví. A děti z takového svazku už by byly považovány za šlechtice. Mluvilo se o tom, že právě pan Edward by potřeboval takovou bohatou dědičku, ale nějak z toho sešlo. Nebo o tom starý pan Rochester nechtěl mluvit. Začínám si uvědomovat, milý Johne, že tahle rodina má příliš mnoho tajemství.“

Ale John pokračoval. „To služebnictvo ví vždycky všechno. Třeba kdo neplatí účty, kdo chodí komu za ženou...“

„Ať si klidně chodí, za čí ženou chtějí, jen když naše děvčata nechají na pokoji,“ ozval se nečekaně starý John, který obvykle jen zasmušile mlčel. Teď namířil kostnatý prst na mě. „Doufám, že jste mladou Marthu varovala, paní Fairfaxová, aby se tím starým kozlem Ingramem za žádnou cenu nenechala zatlačit někam do kouta. To děvče nemá matku, která by ji poučila, jak to v takových případech chodí.“ Jeho slova opět probudila moje svědomí. Nenapadlo mě Marthu upozornit, že někteří pánové se snaží přítomnosti mladých komorných zneužít. Předpokládala jsem, že dávno ví, jak se paničky chovají k dívkám, které v jejich domě otěhotní. Bylo obecně známo, že jsou ihned vykázány ze dveří, aby na pána nebo jeho syny nepadl ani stín podezření. Teď jsem zapochybovala, jestli to hloupá Martha byla vůbec schopná pochopit. Vždyť se sotva naučila, že vidlička patří nalevo od talíře.

Když mě ale někdo nachytá při špatnosti, většinou rychle provedu ještě něco horšího. Jde o takový můj zlozvyk. Jako bych snad doufala, že mě nové provinění přinutí zapomenout na to starší. „Varovat je třeba hezká děvčata, Johne, to dobře víte,“ řekla jsem a muži se začali chechtat. Martha rozhodně nepatřila k těm, co oplývaly krásou. Pak se ale jejich pohledy stočily ke sladké tvářičce naší Ley, a ta celá zrůžověla. Mladý John z ní v podstatě nedokázal spustit oči.

Obrátila jsem se tedy ke starému kočímu a rychle změnila téma. „Povězte nám o panu Edwardovi. Znal jste ho celé roky, kdežto já jen krátce. Odjel do ciziny hned potom, co jsem se přistěhovala na farnost v Hay.“ To se mi povedlo, gratulovala jsem si v duchu, mladí sluhové se toužili dovědět, jaký pan Edward je, protože doufali, že až přijede převzít dědictví, přiveze s sebou nový život a společnost.

Starý John se podrbal na hlavě, jako by chtěl probudit vzpomínky, které tam schovával. „Moc rád jezdil na projížďky,“ prohodil pak. Mohlo mě napadnout, že stočí řeč na své oblíbené téma. „Mohl by koupit nějaké slušné koně místo těch starých herek, co sotva dotáhnou bryčku k vratům. Nebo zase pořádat hony.“ Oči se mu dokonce zamžily při pomyšlení na šťastnější minulost. „Museli byste zažít, jaké to je, když se na Thornfieldu svolává hon,“ vyprávěl užaslému publiku. „Když v zimě po ránu slabé paprsky slunce ozáří jinovatku v trávě, není nic krásnějšího. Úžasný pohled.“

Osazenstvo stolu se pokoušelo představit si, jak Thornfield Hall kypí životem. Klapot koňských kopyt a rachot kočárů na štěrku, šustot dámských šatů na chodbách a zvýšené, panovačné hlasy místních aristokratů, odrážející se od dřevěného obložení haly. A pak ty lovecké plesy, skvostné večeře a pikniky v trávě...

V návrat lepších časů ale nedoufalo jen služebnictvo. Panstvo ze sousedství se už také tetelilo očekáváním, zvlášť v případě, že mělo neprovdané dcery. Přicházely černě rámované kondolence, mnozí se stavili osobně a zanechali na Thornfieldu svoji navštívenku, čímž si pojistili, že jim nový majitel bude muset laskavost oplatit. Pan Rochester žil přitom na tropickém ostrově stále v blažené nevědomosti – možná ještě netušil nic o smrti svého otce ani o tom, že se z černé ovce rodiny náhle změnil v bohatého dědice a dobrou partii.

Pan Edward býval inteligentní mladý muž, ne přímo hezký, ale výrazných rysů, dobře rostlý, s kšticí hustých, černých vlasů. Rodina nikdy neprozradila, proč ho tak unáhleně, sotva plnoletého, odeslala do ciziny. Hádala bych hráčské dluhy, nebo snad problém s nějakou vdanou paní, ale jistě nic horšího, než čeho se mladí muži běžně dopouštěli. Nějaký malý flíček na reputaci či drobný skandál, na který by se rychle zapomnělo. Přesto nikdo nic nevěděl. Starý pan Rochester nejprve mával synovými dopisy a tvrdil, že se mu na Jamajce daří dobře. Nikdo je ale nesměl číst a všechny otázky zůstaly nezodpovězeny. Když jsem na Thornfieldu začala pracovat já, dopisy z ciziny řídly, až přestaly chodit docela. O panu Edwardovi se prostě nemluvilo. Jak jsem řekla, Rochesterové si uměli chránit svá tajemství.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Alice, 1821