Tituly Carpe diem ve verzích pro iPad najdete v aplikaci Carpe Diem Online (ke stažení zdarma v App Store) včetně koncertních záznamů tuzemských i světových umělců a kapel:

Sledování koncertů, dokumentárních filmů a záznamů divadelních představení online nabízí web:

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu nebo v aplikaci. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Elektronické vydání titulu bylo realizováno ve spolupráci s nakladatelstvím Carpe diem

jako jeho 346. publikace. V této podobě se jedná o 1. elektronické vydání.

Matěj Homola © 2016

© Carpe diem, 2016

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-7487-169-6 (pdf)

ISBN 978-80-7487-170-2 (epub)

ISBN 978-80-7487-171-9 (mobi)

Jsme klubová kapela Wohnout a právě slavíme dvacet let existence. Už to dávno nepočítáme, ale máme za sebou hodně přes patnáct set koncertů, vydali jsme přes sto písniček a víc než desetkrát jsme v dodávce objeli zeměkouli. Víme velmi dobře, co to je kalba, kotel, pódium, backstage, hotel s ostudou, depka i euforie ve studiu, sex, drogy a r´n´r.

Kdysi jsme si nemysleli, že to tak bude. Naše cesty měly vést jinudy, ale ta hudba se tam nějak tak připletla, až nás zcela pohltila a časem vytlačila naše původní povolání. Dost možná se stala navždy smyslem života, ale to se teprve uvidí.

Chtěli jsme udělat k tomu našemu jubileu něco jinýho, než vydat best of, a proto tahle kniha. Je v ní cesta od našeho narození po poslední desku. Napsal jsem ji sice já, ale mohl to udělat Honza, Zemánek nebo Fenek a výsledek by byl podobnej.

Matěj

Chceš vidět, slyšet, vědět víc, než je v knize?

Linkuj QR kódy v kapitolách.

Tady, na pražskejch Vinohradech,

začíná příběh naší knihy.

NEJPRVE A ÚVODEM (1984)

Jsou věci, který se určitě stát nemohly. Anebo ano?

Červenec rozpaloval jednu boční pražskou ulici a po ní šel malej, rozcuchanej kluk. Žvejkal pedro a předkopával nedofouklej míč. Proč by to nedělal? Občas tu merunu kopnul do zdi, ta se odrazila a vrátila se mu k nohám. Lidi, kteří tráví svoje prázdninový odpoledne tím, že z okna sledují situaci dole na ulici, na něj sem tam zařvali: „Ty chuligáne, necháš toho?!“

Jenže on je neposlouchal, dál šel, žvejkal a kopal jako předtím mnohokrát. Nespěchal, protože škola byla zavřená. Ale pak kopnul trochu víc, míč se odrazil od domu a skákal ulicí, až bouchnul do zelený škodovky. Nasedala do ní zrovna rodina, máma, táta a dva kluci, větší a menší. Evidentně se chystali někam na výlet, protože nakládali  tašky s proviantem. A najednou bum!

„Jé, promiňte…“, řekl jim rozcuchanej kluk se žvýkačkou a polední piják piva, opalující se s půllitrem na židli před hospodou U Bergnerů, se otočil a povytáhnul obočí.

Otec rodiny letmo obhlédl vůz, pak zakroutil hlavou, jakože tohle může udělat jenom nemehlo, a kopnul míč nazpátek. Tak nešikovně, že trefil jiný auto. Míč bouchnul do plechu a ulicí to zadunělo.

Bylo to jediný jiný auto, který v ulici stálo. Psal se rok 1984, provoz byl, oproti dnešku, minimální a těch pár lidí, co měli auta, s nima bylo někde u vody.

„Ty chuligáne!“ ozvalo se shora.

„Che!“ ušklíbnul se kluk.

Otec vzhlédnul do oken, pak polknul přichystanou větu, rodina konečně nasedla do škodovky a odjela.

Rozcuchanej kluk udělal bublinu, a když splaskla, pokračoval v chůzi a dále okopával míčem domy, nedbaje nadávek z oken. Piják piva přestal sledovat situaci a otočil hlavu zpět ke slunci, který rozpalovalo tu pražskou ulici.

Zhruba o dvě hodiny později šel pod stejným sluncem na Vysočině jinej malej kluk. Po cestě uviděl u kopřiv starej pomačkanej kýbl s nápisem NEBRAT! Někdo ho vyhodil, protože měl vypouklý dno a nešel dobře postavit, navíc byl rezavej a děravej. No není to náhoda? Takovej kýbl přece ten kluk právě shání, aby do něj mohl mlátit! Vzal si ho, našel si ještě klacek podobnej paličce a pak šel dál a bouchal do písně Jožin z bažin, kterou si zpíval. Proč by to nedělal? Lidi na zahrádkách a zahradách se otáčeli a usmívali.

A pak ten kluk v takovým kopečku odložil kýbl na kraj vozovky a šel na malou k prvnímu stromu, protože se mu už chvíli chtělo. Jenže zafoukal trochu vítr, vratkej kbelík spadnul a rozkutálel se po vozovce. A právě v tu chvíli vyjela ze zatáčky zelená škodovka. Kýbl v silnici, auto plný lidí, řidič zmatkuje, brzdy hlasitě kvílejí, kluk nemůže nic dělat, protože koná potřebu, situace je dramatická!

„Ty chuligáne!“ zařvala ze zahrady paní Vorlová.

Naštěstí to dopadlo dobře. Řidič provedl manévr, kýbl minul a ti dva kluci, co v tom autě seděli, se přes zadní okno dívali na jinýho kluka, kterak jim v pochcanejch nohavicích hrozí klackem.

U NÁS DOMA (1976‒1985)

„Matýsku, tohle je Honzík…“

Když to vezmu od úplnýho začátku, moje nejstarší vzpomínka na bráchu Honzu je z našeho pražskýho bytu. V hlavě mám uloženej takovej záblesk, kterak máma Marie sedí v kuchyni na houpacím křesle a má veliký břicho. Patrně ani ona tenkrát netušila, že za chvíli přivede na svět nejen mého bratra, ale současně i kolegu z práce. Psal se rok 1976, doba byla šedivá a já už tu smrděl třetí sezónu.

Narodili jsme se do novinářský rodiny, kde serióznější polovinu zastávala máma a tu druhou ‒ bohémštější ‒ ztělesňoval táta Oleg. Poznali se na večírku vysoký školy, kde se tátovi zachtělo kouřit, ale neměl cigaretu, a tak sondoval, kde by mohl nějakou vyžebrat. Narazil na mámu, a kdyby ona byla bývala nekuřačka, či lakomá, bylo by vše jinak. Leč tenkrát vzplála nejen další cigareta, ale i láska a posléze jsme se dostavili my dva.

Vyrůstali jsme v poctivým činžáku na Vinohradech, který nebejvaly jako dnes vymazlenou lokalitou. Jednalo se o oprejskanou čtvrť, kde se v domech nezamykaly vchody, takže se šlo dostat do sklepů, lézt přes dvory a po střechách. Bydleli jsme v pátým patře v hezkým bytě se dvěma balkóny a do školy to měli kousíček. Přes ulici byly (a stále jsou) Olšanský hřbitovy, kde jsme prolejzali starý rozpadlý hrobky a hráli si s lebkama a holeníma kostma. V potravinách jsme s kamarádama kradli čokolády a nanuky, chodili do zájmovejch kroužků a rodičům se džbánem pro pivo, a i jinak jsme žili svoje normální socialistický dětství.

Byli jsme vychováváni vlídně, máma s tátou měli zajímavou práci a pokrokový smýšlení, všechna čest, zpětně si nemůžeme stěžovat vůbec na nic. Snažili se, aby z nás něco bylo, i když leckde a leckdy ta snaha byla marná, nebyli jsme sice úplní grázlové, ovšem zdaleka ne ani slušňáci. Nad častejma špatnejma známkama a poznámkama v žákovský sice lamentovali, ale nikdy nesáhli k tělesnejm trestům a nedělali nám ze života dril. Jezdili jsme s nima hodně na chatu, na hory, sem tam do Chorvatska, nebo východního Německa k moři. Kolem našich byla bezva parta a my jí sdíleli s nima.

Měli jsme s Honzou svůj pokoj, svoje království, což byla směs bordelu a zvířat, na kterejch jsme byli silně ujetí. Prostě někdo v raném věku frčel v autíčkách, jinej ve stavebnicích Merkur a my jsme tajně pašovali domů všemožnou havěť a studovali o ní příručky s latinskejma názvama. Náš sen byl pes. Jenže táta Oleg byl proti. A to zcela zásadně. Oficiálně jsme tedy vlastnili rybičky, křečky a různé ptactvo, neoficiálně žáby, myši, brouky a ostatní úlovky z terénu, zašitý v krabici někde pod postelí. Každej v nás tehdy viděl budoucí zoology, i když my chtěli bejt spíš prodavačema v akvaristice.

A ještě na něco si vlastně dobře vzpomínám – neměli jsme se úplně jako děti rádi. Prostě mezi námi vládla bratrská nevraživost a další nesmysly, dělali jsme si naschvály, viselo to ve vzduchu pořád. Ten stav se změnil až později.

HUDBA TENKRÁT (1980‒1985)

„Kluci, nekoukejte na něj, je to vagabund a hašišák!“

Občas jsme za toho socialismu jeli s babičkou tramvají do ZOO a přistoupil pankáč. Bylo jich tenkrát jako šafránu, režim potíral a otravoval jakýkoliv jedince jinýho smýšlení a vzhledu, než stanovoval oficiální tesilovej standard, a oni si, považte, nemohli ani stěžovat na Facebooku. Takovej to byl pravěk. Babička nebyla žádná komunistka, naopak, ale z hlediska starých dobrých mravů, který vyznávala, nás v tramvajích varovala před podobnejma chuligánama, což byl tenkrát univerzální výraz pro podobný týpky, ať už to byli tzv. santusáci, pankáči či metly. A my, jsouce děti, nerozuměli jsme ničemu.

I u nás v baráku bylo hnízdo „chuligánů“, bydleli v bytě pod námi, ale jednalo se o vzdělaný a príma lidi, který prostě měli dlouhý vlasy a pořádali doma halasný párty, kde se již tenkrát občas kouřila tráva nebo testovaly houbičky. Ale spíš to bylo hlavně o alkoholu, jako ve všech bytech po Československu, neboť domácí mejdany tenkrát vydatně suplovaly všeobecnou kulturní nudu. Rodiče občas sousedy navštívili, nebo oni přišli k nám, a bejvávalo veselo. Jednu dobu k nim docházel Amrit Sen (zpěvák Majklova strýčka) a v křiváku a s náušnicí v uchu byl v babiččiných očích „chuligán“ par excelence, a my, když jsme ho někdy potkali ve výtahu, jsme díky svý malý vejšce valili zblízka oči na ocvočkovanej opasek s lebkou uprostřed. Ten týpek nám přišel jak z jiný planety.

To bylo v první půlce osmdesátek a z rádia a televize normální člověk znal jen oficiální a povolenou vlnu, míněno instantní pop. Gott, Vondráčková, Holky z naší školky. Dokola. Šlo to mimo nás. Naši v tom nejeli, ovšem ani nebyli pankáči, doma zněly z gramofonovejch desek a kazet spíš věci typu Prokop, Minnesengři či Plíhal, a pak samozřejmě kultovní Beatles.

Táta patřil u nás ve své době mezi top fotografy, ale kromě svý profese měl ještě pár dalších uměleckejch hobby, kterejm se věnoval nárazově a podle chuti, aniž by to dotáhnul tak daleko jako fotografii. Bylo to vždy „období něčeho“. Literární, básnický nebo ochotnický. Doma mi na zdi visí několik obrazů z jeho období malířskejch. Tyto etapy však nebejvaly tak častý jako hudební. Celej život se tak nějak kolem hudby ochomejtal a občas přitvrdil a dotáhnul to ke koncertům. V těchto obdobích skládal písně ve velkým pokoji a my jsme poslouchali, jak zkouší jednu sloku dokola, a přáli si, ať už to téma konečně rozvine, protože to opakování mučilo naše uši. Leč byl zamčenej, protože se potřeboval soustředit, a my jsme ho měli povoleno vyrušit jen v případě vypuknutí války.

Po bytě se díky těmto okolnostem povalovaly různý hudební nástroje, neboť ač byl Oleg primárně kytarista, neštítil se ani flétny, harmoniky, cingrlátek a podobně. Doma stálo u zdi dokonce piáno, hrávala na něj občas i máma, která kdysi chodila do lidušky. Ty všechny instrumenty byly k mání a my jsme je zkoušeli a většinou zničili, neboť jsme byli kazisvěti. Kazisvětství je vlastnost, která je některým dětem dána do vínku už od narození. Nemůžou za to, že všechno rozbijou. Některý z toho i vyrostou. Dražších nástrojů jsme proto měli zákaz se dotýkat, porušovali jsme ho prakticky jen v nepřítomnosti rodičů.

Ale rozhodně se nedá říct, že by nás hraní na něco přitahovalo, prostě ty nástroje tam byly, vyluzovaly nějaký zvuky a plnily funkci hraček. Chtíč ovládnout kytaru přišel až mnohem, mnohem později.

Nicméně přeci jen jsme jako děti polapili do prstů na kytaru jednu melodii. Naše starší sestřenice Maruška, která uměla na španělku několik trampskejch klasik, nás naučila na jednu strunu vybrnkat písničku Rozvíjej se poupátko. Stalo se tak o jedněch prázdninách na naší lesní chatě v Jevanech kousek za Prahou. Tohle legendární místo později sehrálo nejednu roli v dějinách kapely.

Honza >

ZJEVENÍ ZEMÁNKA (1985)

Když Honza nastoupil do pátýho ročníku, do třídy vstoupila učitelka s nějakým cizím chlapcem. Držela ho kolem ramen a řekla: „Děti, tohle je váš nový spolužák Jirka Zeman.“

Pamětníci jako já věděli, že na naší základku chodil Dan Zeman. Jeho brácha. Byl o tři roky starší než já a pověst měl zhruba jako Horáček s Pažoutem a Mažňákem dohromady. Grázl na entou, ve škole capo di tutti, před kterým měly respekt i mnohem větší děti.

A teď zde před překvapenou třídou stála jeho malá kopie. Černovlasá, rozcuchaná a zakulacená, s vytahaným podolkem a školní brašnou ledabyle hozeno přes rameno. Malej Zeman ‒ Zemánek. V oku měl jiskru značící, že s ním nikdy nebude nuda, že všechny pobaví svými kousky, že přijde průser a že na setkání s ním nikdo nezapomene. Ta jiskra je tam dodnes, i když chlapec je již vysokej a pravidelně si myje vlasy.

„Přijměte ho mezi sebe a buďte na něj hodní, ano?“ dodala učitelka a vybrala novýmu žákovi místo.

Zemánek mrknul na třídu, řekl „tě péro“, učitelka radši něco polkla a koukala na něj, jak se jakoby schválně pajdavým krokem sune do lavice. Po cestě uličkou se zastavil pohledem u Honzy a blesklo mu hlavou, že toho kluka viděl před lety vedle v ulici, když kopnul ten míč do zelený škodovky.

Jirka se narodil částečně do muzikantský rodiny, jeho otec hrál na basu v orchestru Karla Vlacha. Ale nežil s nimi, ani se o Zemánka moc nezajímal, i když v genech patrně něco předal. Výchovu obou bratrů měla na starosti máma, která projevila velkou otrlost a měla by bejt blahořečená. Zvláště ten starší jí zatápěl stejně jako všem okolo. Doma s nimi žil ještě děda, ale ani ten nevládnul autoritou potřebnou ke zkrocení dvou ze řetězu utrženejch psů. Jirku přeřadili z jiný školy proto, že už tam nemohli trpět dál lotroviny party, který on byl součástí. Takže ty kluky roztrhli a rozprskli po okolních školách, protože všechny ostatní postupy selhaly.

Rodina Zemanů bydlela o dvě ulice vedle a Jirka se poměrně rychle sblížil s Honzou. A tak jsem ho poznal i já, když zevlovali u nás doma. Koukal jsem na ně trošku skrz prsty, pochopte, pokud je někomu třináct a jinýmu deset, je ten tříletej rozdíl větší a podstatnější, než když jsou lidé dospělí. Byl jsem od nich daleko starší než teď a vyžadoval jsem respekt.

Zemanovi měli chatu na Sázavě, což bylo kousek od tý naší v Jevanech, a tak se kluci často o prázdninách navštěvovali. Když byli u nás, docházelo k tragikomickejm situacím, neboť naše babička Zemánka měla za většího lumpa, než byl, a neustále ho podezřívala, že v chatě něco krade, i když nebylo co. Líčila na něj proto všude po prostoru mince a lesklý předměty a čekala, až se straka chytne. Straka ale nebyla blbá, ani zlodějka, maximálně tak drzá, takže babička byla pořád zklamaná a měla pocit, že Jirka nekrade naschvál. Když byli kluci u Zemanů, stanovali pod chatou u řeky, kde díky trampům (a hlavně trampkám) zažívali již od dvanácti let to, co jiní mnohem později.

Zemánek se ujmul u nás na škole místa vrchního školního grázla, který po odchodu jeho bratra na učňák zůstalo neobsazený. Usadil se na trůnu a udával tempo. Byl to stroj na vymejšlení hovadin, mezi vrcholný akce patří ozbrojený přepadení, kdy brácha Honza přitáhnul do školy repliku pistole a Zemánek se zamyslel. V pauze před odpoledním vyučováním si s dalšími exemplárními případy půjčili od holek punčochy, přetáhli si je přes hlavu a vtrhli do trafiky se slovy: „Všechny Čtyřlístky na stůl!!!“ Prodavačka nezachovala duchapřítomnost a začala ječet, načež kluci se smíchem opustili prostor. Za čtvrt hodiny přistálo před školou několik policejních aut a skončilo to neslavně, i když zase ne úplně nejhůř, Zemánek po výslechu na škole zůstal a nějaká o pár stupňů snížená známka z chování mu nemohla bránit v provozování dalších vylomenin.

Honza se Zemánkem >

< Honza

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

NEJPRVE A ÚVODEM (1984)

U NÁS DOMA (1976‒1985)

HUDBA TENKRÁT (1980‒1985)

ZJEVENÍ ZEMÁNKA (1985)