Leif G. W. Persson

Skutočný príbeh o Pinocchiovom nose

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Leif GW Persson 2013

Published by agreement with Salomonsson Agency

Originally published in Sweden as Den sanna historien om Pinocchios näsa

by Leif GW Persson in 2013 by Albert Bonniers Förlag

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2016

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Translation © Simona Jánošková, 2016

Cover © Marenčin Media, 2016

Design © Marta Blehová, 2016

529. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-598-8 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-599-5 (ePub)

Motto

Toto je zlá rozprávka pre dospelých. Nebyť posledného ruského cára Mikuláša II., anglického premiéra Winstona Churchilla, ruského prezidenta Vladimíra Putina a komisára västerortskej polície Everta Bäckströma, k udalostiam tejto knihy by neprišlo.

Z tohto pohľadu je to rozprávanie o výsledku činov štyroch mužov, ktoré sa rozpínajú po dobu vyše sto rokov. Ich cesty sa dokonca ani nepreťali, najstarší z nich bol zavraždený štyridsať rokov predtým, ako sa narodil najmladší.

Ani zďaleka to nie je prvýkrát, čo komisár Evert Bäckström spraví poslednú bodku za prípadom nezávisle od toho, s akými ľuďmi sa stretne a v akej situácii sa ocitne.

Leif G.W. Persson

Professorsvillan, Elghammar

Jar 2013

I. Najlepší deň v živote komisára Everta Bäckströma.

1

Komisár Evert Bäckström bude navždy považovať pondelok tretieho júna za najlepší deň vo svojom živote, hoci musel vstávať uprostred hlbokej noci. Služobný mobil začal vyzváňať presne o piatej ráno a neprestával, čo znamenalo, že mohlo volať iba pár osôb.

„Áno?“

„Mám pre vás vraždu,“ spustil službukonajúci policajt v Solne.

„Tak skoro ráno? Čo zabili kráľa alebo premiéra?“

„Ešte lepšie!“ odvetil kolega a nevedel zamaskovať vzrušenie.

„Počúvam!“

„Zavraždili Thomasa Erikssona.“

„Toho advokáta?“ čudoval sa Bäckström. To hádam nie je pravda, znie to príliš neuveriteľne, hovoril si.

„Presne toho. Povedal som si, že to oznámim najprv vám, veď ste toho už veľa preskákali. Volal mi Niemi z technického. Bäckström, srdečne vám gratulujem ja aj celá policajná stanica. Napokon predsa len rozbijete posledný bank.“

„Je si tým Niemi istý?“

„Stopercentne. Chudáka advokáta vraj totálne zmasakrovali, ale niet pochýb o tom, že to je on.“

„Pokúsim sa vyrovnať so zármutkom,“ zakončil Bäckström.

Len čo zložil, skonštatoval, že lepší deň nezažil. Novinka ho celkom prebrala, s jasnou mysľou si vravel, že ho musí naplno využiť, aby ani sekunda nevyšla nazmar.

Obliekol si župan a pobral sa na toaletu, aby sa zbavil tlaku – túto rutinu si osvojil pred mnohými rokmi a za každých okolností ju dodržiaval. Vždy si uľavil, skôr ako sa uložil na spánok a hneď po prebudení, odhliadnuc od toho, či to bolo potrebné a čo si o tom mysleli muži v jeho okolí sužovaní problémami s prostatou.

Hotová vysokotlaková striekačka, pokyvkával spokojne hlavou, ako tak pevne zvieral bäckströmovskú klobásu a cítil, ako klesá hladina tekutín v jeho bohato obdarenej dolnej oblasti. Najvyšší čas nastoliť rovnováhu, pomyslel si a zakončil dielo poriadnym šklbnutím, aby vytlačil aj poslednú kvapku, ktorá sa v ňom mohla nahromadiť počas bezsennej noci.

Vzápätí si pripravil sýte raňajky z extra tučných plátkov dánskej slaniny, štyroch volských ôk, opraženého chleba so slaným maslom, riadnej porcie jahodového džemu, čerstvej pomarančovej šťavy a veľkej šálky silnej kávy s teplým mliekom. Takúto zložitú vraždu predsa nevyrieši s prázdnym žalúdkom. Jeho vyziabnutí nahlúpli kolegovia určite jedli mrkvu a ovsené vločky, čo dozaista značnou mierou prispelo k ich zadebnenosti.

S uspokojeným žalúdkom vošiel do sprchy, poriadne sa namydlil a nechal po svojom zaoblenom, harmonicky stavanom tele stekať teplú vodu. Potom sa utrel frotírovým uterákom, oholil sa starou dobrou britvou a s veľkou dávkou peny, no a napokon si umyl zuby elektrickou kefkou a pre istotu vykloktal ústa osviežujúcou ústnou vodou.

Zvoleniu vhodného odevu predchádzalo strategické nanášanie vody po holení, deodorantu a iných voňaviek po tele, jeho chráme. Žltý oblek, modrá košeľa, čierne ručne šité talianske topánky a farebná hodvábna vreckovka v náprsnom vrecku ako posledný pozdrav jeho milovanej obeti. V takýto mimoriadny deň nesmel nechať nič na náhodu, preto vymenil svoje rolexky za hodinky z bieleho zlata, tie dostal na Vianoce ako prejav vďaky od známeho, ktorému raz pomohol z menšej tiesne.

Poslednýkrát skontroloval svoj obraz v zrkadle na chodbe. Vzápätí vložil peňaženku s vhodným množstvom hotovosti a puzdro z krokodílej kože s vizitkami do ľavého vrecka a mobil i zväzok kľúčov do pravého. Čierny poznámkový notes s perom vsunul do ľavého vnútorného vrecka saka a najlepšieho priateľa siga do bezpečia puzdra z vnútornej strany ľavej nohy.

Spokojne prikývol. Ostávalo to najdôležitejšie – vhodná porcia sladovej whisky z krištáľovej karafy na stole v hale a dva mentolové cukríky, len čo sa chuť po nej rozniesla v ústach. Do bočného vrecka si pre istotu nahádzal za hrsť cukríkov.

Len čo vyšiel na ulicu, oslepilo ho slnko. Bolo asi dvadsať stupňov, na oblohe ani mráčka, hoci jún sa iba začínal. V ten deň si to jednoducho zaslúžil.

Službukonajúci policajt v Solne poňho poslal auto z poriadkovej polície s dvoma kolegami, ktorým ešte tieklo mlieko po brade. Šofér však vedel, ako sa na policajnej stanici zaobchádza s nadriadenými, otvoril dvere a posunul svoje sedadlo, aby Bäckström nemusel sedieť na mieste pre kriminálnikov, kde by sa mu pokrčili nohavice s pukmi.

„Dobré ráno, pane, dnešok sa začína dobre,“ kývol slušne na pozdrav.

„Áno, zdá sa, že nás čaká úžasný deň,“ prisvedčil kolega. „Ozaj, je nám cťou stretnúť komisára.“

„Ålstensgatan stodvadsaťsedem,“ zavelil Bäckström v krátkosti. Aby sa vyhol ďalším komentárom, demonštratívne vytiahol čierny zápisník a začal písať: Komisár Evert Bäckström opúšťa bydlisko na Kungsholmene sedem nula, nula a vydáva sa na miesto činu. Očividne to nestačilo, pretože len čo odbočili na ulicu Fridhemsgatan, zaznela poznámka:

„Je to zvláštne. Službukonajúci vravel, že obeťou je ten advokát Thomas Eriksson.“

„Chcem tým povedať, že je divné, ak niekto zavraždí advokáta.“

„Áno, to je veľmi zriedkavé,“ súhlasil jeho kolega.

„Žiaľ, máte pravdu,“ prehodil Bäckström. Ďalší dvaja idioti. Kde sa berú? Prečo ich stále pribúda? Prečo všetci pracujú v policajnom zbore?!

„Šéfe, myslíte si, že bol namočený do nejakého svinstva? Advokáti bývajú vystavení nebezpečenstvu, však?“

Teraz sa obmedzenec dokonca otočil.

„Práve nad tým som chcel uvažovať, kým ma páni v úplnom tichu odvezú na miesto činu,“ odsekol Bäckström.

Konečne, pomyslel si, keď o desať minút neskôr zaparkovali pri obrovskej kamennej vile vo funkcionalistickom štýle z päťdesiatych rokov. Patril k nej aj kúsok pláže, lodenica a mólo na jazere Mälaren. Za to všetko musel majiteľ zaplatiť viac, ako bol celoživotný plat bežného policajta pred zdanením.

Fíha, čudoval sa, hoci bohvie načo bude tomu bláznovi taká obrovská vila teraz.

Miesto činu sa ničím nelíšilo od ostatných: modrobiele pásky ohraničovali pozemok a časť ulice, boli tam prítomné dve hliadky, dodávka poriadkovej polície, tri autá kriminálky, veľa nečinných kolegov, zopár novinárov s fotografmi, jeden kameraman, asi desať miestnych zvedavcov podstatne lepšie oblečených než bežní ľudia a nechýbali im po boku ani psi.

V očiach sa im zračilo to isté ako normálnym občanom – štipka strachu, ale najmä úľava, že ich to najhoršie obišlo. Čo je jeden deň v porovnaní s celým životom, pomyslel si Bäckström, deň, ktorý sa stal najlepším v jeho živote.

Potom vystúpil z auta, kývol na pozdrav svojmu uhrovitému šoférovi a jeho kolegovi, odmietavo pokrútil hlavou supom z médií a namieril si to k vchodovým dverám vily, ktorá ešte donedávna patrila obeti. Neabsolvoval to prvý raz, určite ani nie posledný, no v tomto prípade išlo o milú povinnosť. Keby bol sám, dozaista by poskočil od radosti.

II. Týždeň pred najlepším dňom v jeho živote nebol ničím výnimočný, v dobrom ani v zlom.

2

Dvadsiaty siedmy máj, týždeň pred pondelkom, ktorý sa mal stať najlepším dňom v jeho živote, sa ničím nelíšil od bežného štartu do nového týždňa, dokonca bol o čosi horší. Aj taký hĺbavý a ostrieľaný muž ako Evert Bäckström v ten deň iba nechápavo krútil hlavou.

Konkrétne mu nešli do hlavy dva nezmyselné prípady, čo sa z nepochopiteľných dôvodov ocitli na jeho stole – týraný králik, toho si vzal na starosť štokholmský krajský úrad, a známy kráľa, toho podľa anonymného svedka dobili katalógom s ponukou umeleckých predmetov známej londýnskej aukčnej spoločnosti Sotheby’s. Akoby toho nebolo dosť, bitka sa strhla priamo na parkovisku pred Drottningholmským zámkom, čiže iba pár metrov od miesta, kde si jeho veličenstvo švédsky kráľ Karol XVI. Gustáv líhal do postele.

Komisár Evert Bäckström pracoval niekoľko rokov ako vedúci oddelenia västerortskej polície, ktoré sa zaoberalo vážnymi trestnými činmi. Nebol by to najhorší revír, keby sa nachádzal v Spojených štátoch, kde sa môžu bežní občania vyjadriť k veci. Určite by si ho zvolili za šerifa. Tristopäťdesiat kilometrov štvorcových pevniny a vodnej plochy ohraničených jazerom Mälaren na západe, jazerom Saltsjön na východe, hranicou centrálneho Štokholmu na juhu a štvrťami Norra Järva, Jakobsberg a mälarenským súostrovím na severe.

Bäckströmský okrsok mal takmer tristopäťdesiattisíc obyvateľov, pričom najvyššie postaveným bolo jeho veličenstvo a kráľovská rodina, tá žila na zámkoch v Drottningholme a Hage, nasledoval tucet miliardárov, stovky milionárov, ale aj desaťtisíce ľudí hladných, ktorí buď poberali sociálne dávky, alebo žobrali na ulici a páchali trestné činy, aby sa dožili nového dňa. Nechýbali, samozrejme, ani bežní smrteľníci, ľudia, ktorí sa starali o svoje a len zriedkakedy sa ocitli na pracovnom stole Bäckströma v rozľahlej policajnej stanici v Solne.

O všetkých sa to však, bohužiaľ, povedať nedalo. Za rok bolo totiž v okrese podaných takmer šesťdesiattisíc trestných oznámení. Väčšinou išlo o menšie priestupky či obchodovanie s drogami, no trestná činnosť vo Västerorte sa rozpínala celou spoločenskou škálou, počínajúc hŕstkou banditov v pásikavých oblekoch, ktorí sa dopúšťali daňových únikov v hodnote miliónov korún, po zlodejov, ktorí kradli veci od výmyslu sveta – hovädziu sviečkovú, salámu, ale aj pivo či lieky proti bolesti hlavy.

Bäckströmovi však tlak nezvyšovali, pretože on sa od začiatku zaoberal vážnymi trestnými činmi a nemal v pláne meniť to. Vraždy, fyzické napadnutia, znásilnenia, prepadnutia a iné výtržnosti, ktoré k tomu patria, pyromani, pedofili, exhibicionisti a voyeuri s istým druhom záujmov, to bolo jeho! Takýchto prípadov bolo viac než dosť. Na oddelenie pre vážne trestné činy prišli ročne stovky trestných oznámení takéhoto charakteru a práve tie dávali zmysel jeho životu. Pri vyšetrovaní bolo treba vedieť, čo je dôležité. O týždni pred pondelkom, ktorý mal byť najlepším v jeho živote, sa to, žiaľ, povedať nedalo.

Na Bäckströmovom oddelení pre vážne trestné činy sa pracovný týždeň začínal poradou, kde sa sumarizovalo, koľko ľudského zla bolo napáchaného, ale tiež sa vyzbrojovalo do nových dní a rozhodovalo, ktoré prípady dozreli na to, aby ich mohli odložiť do archívu a vymazať z vedomia.

K dispozícii mal dvadsať spolupracovníkov, pričom iba jeden z nich bol mlčanlivý a plne funkčný. Pol tucta ho aspoň poslúchalo a zvyšok by si od prvého dňa robil, čo chcel, nebyť jeho pevnej ruky a schopnosti určovať priority.

Nový týždeň, porada a najvyšší čas opäť vytasiť meč spravodlivosti. Manipuláciu s váhami Justície s radosťou prenechal všetkým estétom a nosičom fasciklov vo vedení.

3

„Nech sa páči, sadnite si,“ spustil Bäckström a sadol si ku krátkej strane stola. Vy leniví, neschopní debili, pomyslel si, ako si tak prezeral kolegov. Pondelkové ráno, prázdne pohľady za opadnutými viečkami, podstatne viac šálok kávy ako poznámkových blokov a pier. Čo sa stalo s policajným zborom? Kam sa pominuli skutoční policajti ako ja?

Vzápätí odovzdal slovo svojej najbližšej spolupracovníčke, tridsaťsedemročnej inšpektorke Annike Carlssonovej, ktorá bola na počudovanie ženského pohlavia, no naháňala strach. Zdalo sa, že väčšinu času trávi v posilňovni, ktorá sa skrýva v útrobách policajnej stanice, ale na to radšej ani nechcel myslieť.

Malo to však jednu výhodu, a to takú, že vzbudzovala rešpekt a nikto ani nemukol, keď preletela udalosťami minulého týždňa, zosumarizovala vyriešené a nevyriešené prípady, vydala krátke príkazy, tipy, nové úlohy a, samozrejme, riešila všetky ostatné záležitosti praktického a administratívneho charakteru.

Išlo to ako po masle. Inšpektorka Carlssonová po necelej hodine svoje vystúpenie zavŕšila informáciou, že domnelý páchateľ sa priznal k vražde spred troch dní a obžaloba čakala na stole prokurátora.

Ukázalo sa, že vrahom je nezvyčajne milý ožran, ktorý sa v piatok večer pohádal s milovanou manželkou o výber televízneho kanála. Z kuchyne sa vrátil s nožom a bolo po diskusii. Vzápätí sa skúšal dobyť k susedovi, lebo si chcel požičať telefón, aby privolal sanitku.

Sused nebol veľmi ochotný, a keďže s ním nemal najlepšie skúsenosti, neotvoril mu, iba zavolal políciu. Prvá hliadka dorazila na miesto po desiatich minútach. Sanitka prišla zbytočne. Čerstvému vdovcovi nasadili putá a zavolali technikov, aby sa postarali o zvyšok.

Hneď na výsluchu na druhé ráno sa najbližší pozostalý priznal k vražde. Neboli mu síce jasné všetky okolnosti, veď za večer sa toho zbehlo veľa, no mrzelo ho to. Manželka bola síce vzdorovitá a nedalo sa s ňou žiť kvôli jej láske k alkoholu, ale chýbala mu, čo viackrát zdôraznil.

„Ďakujeme,“ prehodil Bäckström spokojne. To bola osudná chyba, pretože namiesto toho, aby jednoducho rozpustil poradu, v tichosti sa vrátil do svojej kancelárie a pripravil sa na obed, priateľsky kývol na svoju pravú ruku: „To je všetko alebo chceš ešte niečo dodať predtým, ako sa pustíme do poctivej policajnej práce?“

„Sú tu ešte dva zvláštne prípady,“ zaváhala Annika Carlssonová.

„Počúvam,“ usmial sa Bäckström a nič netušiac na ňu povzbudzujúco kývol.

„Dobre,“ spustila Annika Carlssonová a z akéhosi dôvodu mykla svojimi širokými plecami. „Prvý je králik, teda aspoň spočiatku to tak vyzerá.“

„Králik?“ čudoval sa Bäckström. Čo to, doriti, trepe?

„Králik, o ktorého sa postaral krajský úrad, pretože jeho majiteľka ho zanedbala.“

„Ako sa dá zanedbať králik? Čo ho páchateľka strčila do mikrovlnky? Nezačínajú náhodou všetci sérioví vrahovia kariéru tým, že strčia králiky do mikrovlnnej rúry a mačence do sušičky?“ Toto je čoraz lepšie, vravel si Bäckström a súdiac podľa výrazu v tvárach kolegov, nebol sám. Všetci zrazu ožili a zaujímali sa o prípad viac ako pri zmienke o ľudských obetiach a ich útrapách.

„Nie, obávam sa, že to nie je všetko,“ odvetila Annika Carlssonová.

4

„Naša páchateľka sa volá Astrid Elisabeth Linderothová, narodila sa v roku tisícdeväťstoštyridsať, má sedemdesiattri rokov, pred piatimi rokmi jej zomrel manžel, žije v časti Filmstaden v Solne a všetci ju volajú Elisabeth,“ spustila Annika. „Zo zvedavosti som ju prehnala našimi registrami a zistila som, že dostáva slušný vdovský dôchodok, ale v registri trestov nemá žiadny záznam. Minulý týždeň na ňu však podali trestné oznámenie za týranie zvierat a iné priestupky. Práve pre ne s najväčšou pravdepodobnosťou skončila u nás.“

„Čo teda spravila?“ spýtal sa Bäckström.

„Mám tu neprimeraný odpor, násilie na policajtoch, pokus o napadnutie a dve protizákonné vyhrážky.“

„Počkaj,“ zastavil ju Bäckström, „nevravela si, že tá ženská má sedemdesiattri?“

„Je to obyčajná pani, takže je to smutné. Keby si ma neprerušoval, v krátkosti by som to dopovedala.“

„Som samé ucho,“ prehlásil Bäckström a napravil sa na stoličke.

Pred necelým mesiacom úrady rozhodli o odobratí králika na základe oznámenia jej susedky spred dvoch týždňov. Nešlo o týranie zvierat, skôr o zanedbávanie a celkový nezáujem. Majiteľka vraj napríklad odcestovala na niekoľko dní a zabudla ho nakŕmiť, zopárkrát ho našli na chodbe, pretože nezavrela dvere od bytu a raz ho pri tej príležitosti uhryzol jazvečík od susedov.

„Povedala by som, že majiteľka králika je staršia, ako vyplýva z údajov v matrike,“ nadviazala Annika Carlssonová a z akéhosi dôvodu pokrúžila pravým ukazovákom vo výške pravého spánku. „Inak, nahlásili to aj kolegom z nového úseku na ochranu zvierat. Vyzerá to tak, že neotáľali asi preto, že na pani Linderothovú bolo už v januári podané podobné oznámenie, až na to, že vtedy išlo o zlatého škrečka.“

„Zdá sa, že starenka postúpila o úroveň vyššie,“ zakotkodákal Bäckström, ktorý sa pohodlne opieral a zrazu mal výbornú náladu.

„Postúpila o úroveň vyššie? Čo tým chceš povedať?“

„Taký králik je prinajmenšom dva razy taký veľký ako škrečok. Nabudúce si dovlečie slona. Čo ja viem? Stále nechápem, čo s tým máme spoločné my.“

„Vysvetlím ti to. Keď mali dvaja pracovníci z oddelenia na ochranu zvierat a dve osoby z krajského úradu minulý týždeň v utorok odobrať králika pani Linderothovej, najprv im nechcela otvoriť, no po istom prehováraní pootvorila dvere, namierila na nich pištoľ a kričala, nech zmiznú. Kolegovia sa stiahli a požiadali o posily.“

„Z národnej pohotovostnej zložky?“ nadhodil Bäckström a pozrel pobavene na kolegyňu.

„Sklamem ťa, nie. Poslali sme tam naše auto. Jeden kolega je jej známy, tak ju presvedčil, aby im otvorila. Bola, pochopiteľne, rozrušená, ale nie násilnícka. Ukázalo sa, že pištoľ je zbierkový predmet z osemnásteho storočia. Kolegovia tvrdili, že nebola nabitá a za posledných dvesto rokov sa z nej nestrieľalo.“

„Tak to by sme mali,“ skonštatoval Bäckström.

„To ešte nie je všetko,“ pokrútila hlavou Carlssonová.

„Že mi to nenapadlo,“ prehodil Bäckström.

„Všetko išlo ako po masle, až kým veterinárka nenaložila králika do klietky. Pani Linderothová sa na ňu vyrútila s čajovou kanvicou a chcela ju udrieť, ale našťastie ju odzbrojili a donútili posadiť sa. Pracovníci z oddelenia na ochranu zvierat a krajského úradu odišli, ale naši kolegovia tam ostali, kým sa neupokojila. Podľa správy sa ku koncu pozbierala.“

„To rád počujem. Mám jednoduchú otázku. Kto podal trestné oznámenie?“

„Kolegovia z oddelenia na ochranu zvierat. Napočítali neprimeraný odpor, násilie na policajtoch, pokus o napadnutie, dve protizákonné vyhrážky, dohromady dvanásť priestupkov, ak dobre počítam.“

„No jasné, tá ženská predsa ohrozuje ideu švédskeho blahobytu. Je najvyšší čas posadiť ju do basy,“ pritakal Bäckström.

„Chápem, ako to myslíš, a súhlasím s tebou, no znepokojuje ma jedno oznámenie o násilných vyhrážkach zo štvrtka večera.“

„Nechaj ma hádať. Kolegovia z oddelenia na ochranu králikov a škrečkov potrebovali doplniť spis?“

„Nie,“ pokrútila hlavou Annika Carlssonová. „Toto pochádza od susedky pani Linderothovej zo štvrtého poschodia. To ona predtým upozornila políciu, že Elisabeth zanedbáva svojich miláčikov. Sťažovala sa aj na bytovom družstve, ale to je iný príbeh.“

„Kto to je?“

„Je slobodná, má štyridsaťpäť rokov, pracuje na polovičný úväzok ako sekretárka v počítačovej firme v Kiste, nemá žiadny záznam a zdá sa, že vo voľnom čase sa zapája do neziskových organizácií, napríklad je hovorkyňou radikálnej odnože Priateľov zvierat, ktorá sa volá Odvážte sa chrániť našich najmenších priateľov. Predtým bola dokonca jej predsedníčkou.“

„To si viem predstaviť. Aj sa nejako volá?“

„Frida Fridensdalová, Fridensdalová s es, ako v spojení Fridens dal. Predtým sa volala Anna Fredrika Wahlgrenová, ak by ťa to zaujímalo.“

„Dopekla, počúvaš sa, Annika,“ zahrešil Bäckström, pretože sa mu zvyšoval krvný tlak. „Frida Fridensdalová s es sa stará o najmenších. Akože najmenších? Čo chráni filcky a šváby?“

„Je mi jasné, čo si o tom myslíš, preto som ju vypočula ešte v piatok v jej kancelárii, pretože odmietala prísť na stanicu. Vraj sa neodváži ostať vo vlastnom byte, pretože sa bojí o život. Presťahovala sa ku kamarátke, no nechcela mi prezradiť jej meno a adresu. Na políciu sa nespolieha, pretože jej kamarátka bola vraj vydatá za policajta, čo ju bil a znásilňoval.“

„Jasné, jasné,“ zahundral Bäckström.

„Po prvé, nemyslím si, že si vymýšľa. Naozaj má strach, dokonca strach o život, keď začne rozprávať o vyhrážkach. Vôbec to neznie dobre.“

„Áno? Tak čo sa stalo?“ čudoval sa Bäckström a nevedel sa dočkať. Nech sa o kolegyni Carlssonovej vravelo hocičo, nedala sa len tak ľahko zastrašiť.

„Dostanem sa k tomu, ale záhada spočíva inde.“

„Kde?“

„To, čo rozpráva o starej Linderothovej, nedáva zmysel. Pôsobí ako pani na úrovni, ale je to klam. Podľa nej je za vyhrážkami práve pani Linderothová.“

„Dobre, počúvam.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Motto

I. Najlepší deň v živote komisára Everta Bäckströma.

1

II. Týždeň pred najlepším dňom v jeho živote nebol ničím výnimočný, v dobrom ani v zlom.

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

III. Počiatočná fáza vyšetrovania vraždy advokáta Thomasa Erikssona.

IV. Skutočný príbeh o Pinocchiovom nose Časť prvá

V. Pokračovanie vyšetrovania vraždy advokáta Thomasa Erikssona.

VI. Vyšetrovanie vraždy advokáta Thomasa Erikssona naberá nečakané obrátky.

VII. Prokurátorka ukončuje vyšetrovanie vraždy advokáta Thomasa Erikssona.

VIII. Skutočný príbeh o Pinocchiovom nose. Časť druhá.

IX. Počuli ste skutočný príbeh o Pinocchiovom nose?