Copyright © 2012 by James Patterson

This edition published by arrangement with Little,

Brown and Company, New York, New York, USA.

Translation © Ondřej Duha, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu PRIVATE: #1 SUSPECT

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN (ePub) 978-80-7543-048-9

ISBN (mobi) 978-80-7543-138-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Věnováno Tk

Prolog

VÝSTŘELY VE TMĚ

Kapitola jedna

Tmavý sedan odbočil z dálnice Pacific Coast Highway a vklouzl na příjezdovou cestu velkého plážového domu v Malibu v ceně sedmi nebo osmi milionů dolarů.

Řidič zhasl světla, stáhl okénko a zasunul do čtečky elektronickou vstupní kartu.

Dvě křídla vysoké tepané brány se odsunula každé na jednu stranu a sedan dojel k vratům do garáže, zatímco se brána za ním hladce zavřela. Řidič vystoupil z auta a rozhlédl se kolem.

Byl to středně vysoký muž přes třicet, měl krátké hnědé vlasy, na sobě džínovou bundu, khaki kalhoty, boty s gumovými podrážkami a latexové rukavice. Viděl, že ten elegantní moderní dům zcela zakrývá živý plot a ochranná zeď před pohledy z ulice a okolních domů.

Došel k výklenku, ve kterém se nacházely přední dveře, a povšiml si bezpečnostní kamery namířené na něho a biometrický snímač zámku.

Řidič se vrátil k autu, otevřel zadní dveře a řekl: „Poslední zastávka, mladá dámo.“

Naklonil se dozadu a vytáhl ven drobnou ženu s dlouhými černými vlasy. Byla mimo, v hlubokém bezvědomí. Voněla po růžích a mýdle. Muž si její bezvládné tělo přehodil s heknutím přes rameno.

Když došel ke dveřím, přitiskl ženin prst na snímač a dveře se s cvaknutím otevřely.

Byli uvnitř.

Muž v džínové bundě nerozsvítil. Prosklenými stěnami proudilo dovnitř růžové světlo zapadajícího slunce, které se odráželo od dlaždic na podlaze, a všechno v něm bylo jasně vidět.

Vstupní hala přecházela do velkého obývacího pokoje se střešními okny, kruhovými zdmi a zaobleným oknem obráceným k moři. Nalevo byla chodba k hlavní ložnici a koupelně. Muž si otevřel ložnici nohou, a když došel k posteli, sundal si ženu z ramene a naaranžoval ji na modrobíle pruhované povlečení.

Strčil jí pod hlavu polštář a přešel k lavici pod oknem. Pod sedákem na pantech byla plechová krabice a v ní na objednávku vyrobená pistole Kimber ráže 45. Muž v džínové bundě vysunul zásobník, zkontroloval ho a zaklapl zpátky rukou v rukavici. Pistole byla nabitá.

Vrátil se k posteli, pečlivě namířil a střelil ženu zblízka do hrudi. Její tělo nadskočilo, když do něj vpálil druhou a třetí kulku, ale jinak se žena nepohnula.

Střelec vytáhl z náprsní kapsy bundy mobil. Stiskl číslo pět na rychlém vytáčení, zatímco se díval oknem na pláž.

Venku zasvítilo modré světlo – displej dalšího mobilu.

Vrah vrátil mobil do kapsy, aniž promluvil. Pak vyšel z ložnice a našel skříňku s přehrávačem DVD a dalšími přístroji. Otevřel ji, prohledal poličky a vzadu objevil pevný disk bezpečnostního systému.

Odpojil ho, strčil si ho pod paži a vyšel z domu předními dveřmi. Jakmile byl venku, odhrabal trochu mulče pod popínavou bugenvileou, která hustě obrůstala plot. Pohřbil pistoli v mělké díře a zahrnul ji drcenou kůrou.

Nastoupil do svého auta, nastartoval a projel elektronickým klíčem čtečkou na protějším sloupu. Jakmile se brána otevřela, vycouval pomalu do nouzového pruhu. Odtamtud vyjel na dálnici a zamířil na sever.

Cestou přemýšlel o jedné rybí restauraci v Santa Barbaře zvané Brophy Brothers. Miloval to tam. V baru s mořskými plody měli napařovací mísy s kraby a ústřice v rozpůlených lasturách. Za tu prvotřídní noční práci se odmění láhví něčeho kvalitního.

Střelec zasunul do přehrávače cédéčko Van Halen a usmál se, když se tmavý sedan vmísil do proudu aut.

Kapitola dvě

A. J. Romano řídil bílou nákladní dodávku na západ po I-15, dvě stě čtyřicet kilometrů východně od Vegas. Byl to poslední model fordu se zadními dveřmi a nápisem „Domácí zelenina“ nad košem přetékajícím červenou, zelenou a žlutou zeleninou na obou bocích.

Beny „Bouchač“ Felacci byl natažený na sedadle spolujezdce, nové kovbojské boty z úhoří kůže položené na palubní desce. Rudy Gee trávil svou směnu vzadu v klimatizovaném nákladovém prostoru natažený ve spacím pytli mezi kartony.

A. J. rád řídil za tmy tak jako tak, ale zvlášť v oblibě měl křišťálově čisté noci ve velkých výškách na západě. Jasné hvězdy. Žádný provoz. Pruh asfaltu táhnoucí se kilometry a kilometry pastvin a pouštního terénu s mlhavým pozadím hor připomínajících zmuchlaný balicí papír, které se tyčily daleko a široko v dálce.

Promluvil na Bouchače: „Udělal jsem to dušený hovězí, víš, pro změnu jsem já uvařil pro ni.“

Bouchač ulomil filtr z cigarety značky Marlboro, zapálil si ji stříbrným zapalovačem a otevřel okénko.

„Ježíši,“ řekl Romano a otevřel i to své. „Slyšel jsi někdy o pasivním kouření? Tady hulíš za dva.“

„Ujeli jsme dva tisíce sto šest kiláků,“ opáčil Bouchač. „Tak zněla dohoda. Jedno cígo na každých dva tisíce sto šest kiláků.“

„No jo.“ A. J. pokračoval, teď hlasitěji, aby přehlušil hukot vzduchu okolo okénka. „Tak jsem udělal i nějaký nudle a malej čokoládovej dort. Bylo to fajn.“

„Fascinující, Ejdžeji. Zvládnul jsi hlavní jídlo, přílohu i dezert.“

„Takže jsem byl plnej, ale ne přecpanej. Šli jsme spát a já se okolo půl třetí probudil. Byl jsem zmrzlej na kost.“

Bouchač si sebral z jazyka kousek tabáku. V dodávce nebyl přehrávač cédéček a uprostřed té pustiny nemohli chytit ani žádnou rozhlasovou stanici. Za čtyři hodiny bude sedět u stolu na black jack. Dneska se vyspí v královské posteli. Mohl by na poslední chvíli zavolat Suzette. Přemýšlel o tom a vzpomněl si, kolik toho namluvila, než si nechala stáhnout kalhotky. Nebo by mohl zajít do baru v hotelu Sands a najít někoho nového. Cítil, že by mohl mít štěstí.

„Zapnul jsem elektrickou dečku. Pořád jsem měl bradavky tvrdý jako diamanty.“

„Proboha,“ povzdechl si Bouchač. „Změň téma, jo?“

„Nastavil jsem ji na devítku. To je jak svářečka,“ vedl si dál svou A. J. „Pořád mi mrznul zadek. Když jsem se znovu probudil, potil jsem se, jako bych uběhnul maraton…“

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Bouchač.

„Já nevím. Na to se právě ptám. Je možný, aby to bylo od srdce?“

„Co si myslíš o tomhle,“ řekl Bouchač a ukázal přes čelní sklo na červená světla před sebou.

„O tom autě?“

„Zpomaluje.“

„Ten pitomec měl natankovat v…“

„Objeď ho,“ řekl Bouchač.

Ale A. J. už zpomaloval se slovy: „Když na týhle silnici někomu dojde benzin, může ho klidně sežrat medvěd.“

Jenže autu před nimi nedocházel benzin. Jelo krokem a dávalo chevroletu se zhasnutými světly v levém pruhu šanci ho dohonit a dostat se vedle dodávky.

„Co je kurva tohle?“ řekl A. J. a zíral na chevrolet půldruhého metru od svých dveří. „Co tenhle kretén dělá?“

„Brzdi, brzdi!“ vykřikl Bouchač. „Objeď ho.“

A. J. Romano se opřel o klakson, ale ničeho tím nedosáhl. Jejich dodávka byla v pasti, tlačená ke sjezdu na Pinturu, a on mohl buď narazit do auta před sebou, nebo odbočit dolů z dálnice.

A. J. strhl volant doprava a poslal dodávku dolů po sjezdu, zatímco Bouchač šátral pod sedadlem po pistoli. Najednou zaskřípěl plech o jeho dveře a dodávka byla pryč ze silnice, vytlačená na nějakou prašnou cestu.

Bouchač zařval „Ty parchante!“, zatímco A. J. stál na brzdě. Dodávka dostala smyk na hlíně, prorazila drátěný plot někde uprostřed ničeho, prach jim zakryl výhled a naplnil vnitřek kabiny.

Před nimi a za nimi bouchla dvířka aut. Bouchač sevřel pistoli, odepnul si pás, připravený vyskočit ze dveří, ale v okénku se objevil obličej grázla, kterého nikdy neviděl. „Chyťte se stropu!“ zařval ten chlap.

A. J. zvedl ruce a vykřikl: „Bouchači! Poslechni ho!“

Bouchač zvedl pistoli zpod okénka. Následoval jasný záblesk a hlasitá rána. Bouchač se svalil, naposledy vydechl a už se nepohnul.

Ach můj bože. Zabili Bouchače, křičel A. J. v duchu. Na levé ucho mu mířila pětačtyřicítka.

„Poslouchejte,“ řekl A. J., „neznám vás. Nic jsem neviděl. Vezměte si, co chcete. Mám šest set babek…“

A. J. neslyšel zbraň vystřelit. Trhl sebou, ale to bylo všechno.

Kapitola tři

Zadní dveře dodávky se rozlétly a vyskočil z nich Rudy Giordino. Pravá noha se mu podlomila, ale hrál na střední basketbal a měl dobrou rovnováhu, takže z toho zakolísání přešel do zoufalého sprintu.

V hlavě mu zvonilo od nárazu, který utrpěl vzadu, ale jeho instinkty byly nedotčené. Utíkal pod černou oblohou přes pláň a rovnoběžně se silnicí.

Krev mu hučela v uších a stále cítil šok ze střelby.

Bože, v kabině se střílelo.

Byli přepadeni.

Rudy Gee běžel a myslel na svou pistoli zasypanou krabicemi v nákladovém prostoru. Myslel na Marisu a Sparkyho a na to, že je ještě mladý na to, aby zemřel, zvlášť takhle, zastřelený někde uprostřed pustiny. Měl tolik plánů. Byl ještě kluk.

Běh mu dělal dobře. Rychle se vzdaloval, skoro slyšel jásot na tribunách.

Muž jménem Victor Morello za ním pečlivě mířil se svou pětačtyřicítkou, opřený o bok dodávky. Ten chlap mu to moc usnadňoval, běžel pořád rovně.

Victor stiskl spoušť a ucítil zpětný náraz, zatímco kulka našla cíl. Prchající muž přestal utíkat, jako by na něho někdo zavolal. Pak padl na kolena a skončil s obličejem v prachu.

Victor došel k mrtvému a čistě pro jistotu ho střelil do týla. Když vystřelíte, ale nikdo to neslyšel, opravdu jste vystřelili?

Ano. Rozhodně.

„Je mrtvej?“ zavolal Mark shora ze silnice.

„Říká, že by si s námi dal pizzu,“ křikl Victor zpátky.

„Vrať se sem, jo? Potřebujeme pomoct s těma dvěma.“

Victor pomohl naložit první dva mrtvé do kufru chevroletu. Mark s ním couval a Victor se Sammym přidali třetí mrtvolu k prvním dvěma.

Pak, jak bylo v plánu, si Victor sedl za volant dodávky a všechna tři vozidla se po prašné cestě vrátila na dálnici.

Chevrolet před nimi odbočil, sjel na Highway 65 a zamířil na západ do Panacy v Nevadě. Victor Morello, muž s nadějnou budoucností, se vrátil na I-15 ve směru na L. A. a Mark se držel za ním v acuře jako zadní stráž až ke sjezdu 59 na Cedar City. Odtamtud se měl Mark vrátit do Chicaga.

Byla to dobrá noc. Únos včetně úklidu trval celkem devět minut.

Až do této minuty myslel jen na práci. Teď, když dodávka ujížděla k L. A., začal Victor Morello myslet na svou odměnu.

Byl milionář a za vodou.

Tohle byl nejúžasnější den v jeho životě.

Kniha první

JÁ TO NEUDĚLAL

Kapitola 1

Limuzína na mě čekala na losangeleském letišti, Aldo stál na obrubníku a držel ceduli na tyči, na které stálo: Vítejte doma, pane Morgane.

Potřásl jsem Aldovi rukou, hodil tašku do kufru a vklouzl na pohodlné kožené zadní sedadlo. Absolvoval jsem šest měst ve třech dnech a závěrečný úsek ze Stockholmu se změnil ve čtyřiadvacetihodinovou cestu leteckým peklem domů.

Byl jsem vyčerpaný. A to bylo slabé slovo.

„Váš balíček, Jacku,“ řekl Aldo a podal mi přes přepážku složku. Obal měl označení Private, jméno mé soukromé vyšetřovací agentury. Kromě naší centrály v L. A. jsme měli pobočky v šesti zemích a klienty po celém světě, kteří požadovali služby nedosažitelné běžnými prostředky a dobře za ně platili.

V poslední době jsem měl pocit, že rosteme příliš rychle do šířky, že pokud je velké nepřítelem dobrého, skvělé nemá šanci. A já ze všeho nejvíc chtěl, aby Private byla skvělá.

Strčil jsem si složku z účetního oddělení do kufříku, a zatímco auto přejíždělo do rychlého pruhu, otevřel jsem svůj blackberry. Zmeškané vzkazy dosáhly trojmístného čísla, takže jsem si při listování seznamem vybíral jen některé.

První e-mail byl od Vivian, okouzlující ženy, která seděla vedle mě cestou z Londýna do New Yorku. Prodávala zařízení na 3D telekonference, ne přímo technologii, kterou by člověk musel mít, ale bylo to rozhodně zajímavé.

Byla tam textovka od Paola, mého šéfa bezpečnosti v Římě, v níž stálo: „Náš neplatící zákazník je mrtvý. Podrobnosti následují.“ V duchu jsem odepsal honorář ve výši dvou set tisíc eur a přešel k textovce od domácího týmu.

Justine Smithová, má důvěrná přítelkyně a číslo 2 v Private, napsala: „Máme co dohánět, kamaráde. Nechala jsem rozsvíceno na verandě.“ Usmál jsem se při pomyšlení, že i když ji chci moc vidět, ještě víc se chci osprchovat a zapadnout do postele.

Poslal jsem Justine odpověď a pak otevřel textovku od Del Ria: „Ten parchant Noccia tě chce okamžitě vidět.“

Bylo to jako rána pěstí do žaludku.

Carmine Noccia byl potomek významné mafiánské rodiny téhož jména, kápo lasvegaského typu a můj náhodný kumpán kvůli dohodě, kterou jsem s ním uzavřel před půl rokem. Kdybych už neměl Carmina Nocciu nikdy spatřit, rozhodně bych netruchlil.

Napsal jsem pětipísmennou odpověď, poslal ji Del Riovi a vrátil telefon do kapsy, právě když limuzína odbočovala na mou příjezdovou cestu. Posbíral jsem si zavazadla a díval se, jak auto vycouvává, abych se ujistil, že to do Alda na Pacifik Coastal Highway nikdo nenapálil.

Projel jsem elektronickým klíčem čtečkou, prošel branou, přitiskl prst na biometrický snímač a vstoupil do svého domova.

Na půl vteřiny se mi zdálo, že cítím růže, ale připsal jsem to radosti z toho, že stojím ve svém vlastním domě.

Začal jsem se svlékat už v obývacím pokoji, a než jsem došel do koupelny, měl jsem na sobě už jen boxerky, které jsem skopl před sprchovým koutem.

Postál jsem pod vodou tak horkou, jak jsem jen snesl, šel do ložnice a uhodil na vypínač, který rozsvěcel světla na obou stranách postele.

Na dlouhý okamžik jsem zůstal strnule stát ve dveřích. Nedokázal jsem pochopit, na co se to dívám – protože to nedávalo smysl. Jak mohla být Colleen v mé posteli? Svetr měla nasáklý krví. Zírala nevidoucíma očima do stropu.

Co to sakra je?

Nevkusný žert?

Zavolal jsem na ni, pak jsem si klekl vedle postele a položil jí prsty na krk. Její kůže byla teplá jako zaživa – ale neměla tep.

Colleen na sobě měla sukni po kolena a propínací svetr – oblečení, ve kterém jsem ji už viděl. Vlasy vonící po růžích se jí rozkládaly do vějíře okolo ramen a fialkově modré oči už měla kalné. Popadl jsem ji za ramena a zlehka s ní zatřásl, ale hlava jí bezvládně visela.

Ach bože, ne.

Colleen byla mrtvá.

Jak se to proboha mohlo stát?

Kapitola 2

Během své služby v Afghánistánu jsem viděl nesčetně mrtvých. Součástí mé práce bylo celá léta vyšetřování vražd a byl jsem svědkem úmrtí svých přátel.

Nic z toho mě však nemohlo připravit na tu hrůzu, když jsem viděl Colleenino zakrvácené neživé tělo. Její krev postříkala ložní prádlo, které jí bylo nasáklé. Její svetr byl tak krvavý, že jsem neviděl její rány. Nemohl jsem poznat, jestli ji někdo ubodal, nebo zastřelil.

Postel byla vzorně ustlaná a neviděl jsem známky zápasu. Všechno v pokoji bylo přesně tak, jak jsem to nechal před čtyřmi dny – až na Colleenino mrtvé tělo.

Vzpomněl jsem si na Colleenin pokus o sebevraždu poté, co jsme se před půl rokem rozešli – na jejích zápěstích byly vidět tenké stříbrné jizvy. Ale tohle nebyla sebevražda.

Na posteli ani vedle ní neležela žádná zbraň.

Vypadalo to, jako by Colleen vstoupila do mé ložnice, položila hlavu na polštář a pak ji někdo zabil ve spánku.

A to nedávalo smysl.

V tom okamžiku se nastartoval můj unavený pud sebezáchovy. Ten, kdo Colleen zabil, mohl být stále v mém domě. Šel jsem k lavici pod oknem, kde jsem měl uloženou zbraň.

Ruka se mi třásla, když jsem zvedl na pantech připevněný sedák lavice a vyndal plechovou krabici se zbraní. Hned jsem poznal, že je nějak lehká. Prázdná.

Otevřel jsem dveře šatny, podíval se pod postel, ale nenašel jsem žádné tělo, nábojnice, prostě nic. Natáhl jsem si džíny, hodil na sebe tričko, obešel okna a dveře, abych zkontroloval zámky, a prohlédl jsem střešní okna, jestli v nich nejsou rozbité panely.

A listoval jsem pozpátku v paměti.

Byl jsem si jistý, že hlavní vchod byl zamčený, když jsem přišel domů. A teď jsem se přesvědčil, že jsou všechny další vstupy zabezpečené.

Mohlo to být jen tak, že vstoupil někdo s platným elektronickým klíčem a biometrickými údaji. Někdo, kdo mě znal. Colleen byla moje asistentka a milenka celý rok, než jsme se rozešli. Ještě jsem nevymazal její kódy.

Colleen nebyla jediná, kdo měl přístup do mého domu, ale možná jsem nemusel hádat, kdo ji zabil.

Můj dům hlídá ten nejlepší bezpečnostní systém, jaký byl kdy vyrobený. Kamery jsou rozmístěné na všech stranách domu a nade dveřmi, zabírají dálnici a 180 stupňů pláže za mojí zadní verandou.

Otevřel jsem dvířka skříně s přehrávači v obývacím pokoji a cvakl vypínačem od šesti videomonitorů narovnaných do dvou sloupců po třech. Všech šest obrazovek se rozsvítilo – a všechny byly černé. Znovu a znovu jsem mačkal tlačítka, než mi došlo, že zmizel pevný disk. Zůstal jen připojovací kabel.

Popadl jsem telefon vedle pohovky a vytočil Justininu přímou linku do kanceláře. Bylo skoro sedm. Bude tam ještě?

Zvedla to při prvním zazvonění.

„Copak, Jacku, máš přece jenom hlad?“

„Justine, stalo se něco zlého.“

Hlas se mi zlomil, když jsem se to snažil vyslovit.

„Jde o Colleen. Je mrtvá. Nějaký parchant ji zabil.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog VÝSTŘELY VE TMĚ

Kapitola jedna

Kapitola dvě

Kapitola tři

Kniha první JÁ TO NEUDĚLAL

Kapitola 1

Kapitola 2

Kniha druhá MILUJU TĚ, NEMILUJU TĚ

Kniha třetí K VĚCI

Kniha čtvrtá SLEPÁ ULIČKA