Copyright © 2012 by Nora Roberts

Translation © Jana Vlčková, 2016

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE WITNESS

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

IISBN (ePub) 978-80-7543-046-5

ISBN (mobi) 978-80-7543-146-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pro Lauru Reethovou,

mistryni detailů.

Elizabeth

Šíp dětství bývá napuštěn tímto jedem:

nesmírnou opuštěností, bezmezným přehlížením.

Olive Schreinerová

1

První puberťácká vzpoura Elizabeth Fitchové neměla dlouhé trvání a začala barvou na vlasy Uhlová čerň, nůžkami a falešnými doklady. Skončila krví.

Celých šestnáct let, osm měsíců a dvacet jedna dní svého života Elizabeth svědomitě plnila matčiny direktivy. Doktorka Susan L. Fitchová totiž udělovala direktivy, ne příkazy. Její dcera do puntíku dodržovala rozvrh, který jí matka sestavila. Jedla jídla doporučená výživovými poradci a uvařená matčinou kuchařkou. Nosila oblečení vybrané matčinou osobní nákupčí.

Doktorka Susan L. Fitchová se strojila konzervativně, jak se – podle jejího názoru – sluší na primářku chirurgického oddělení nemocnice Chicago’s Silva Memorial. Od dcery očekávala totéž – a také ji k tomu vedla.

Elizabeth pilně studovala a svědomitě plnila akademické programy zvolené matkou. Na podzim nastoupí na Harvard, aby získala lékařský diplom a mohla se stát chirurgem jako její matka.

Elizabeth – nikdy se jí neříkalo Liz, Lizzie nebo Beth – mluvila plynně španělsky, francouzsky a italsky, uspokojivě zvládala ruštinu a základy japonštiny. Hrála na housle i na piano. Cestovala po Evropě i Africe. Uměla vyjmenovat všechny kosti, nervy a svaly v lidském těle a přehrát zpaměti Chopinovy klavírní koncerty – jedničku i dvojku.

Nikdy nešla s nikým na rande a nepolíbil ji žádný kluk. Nikdy nebyla s kamarádkami nakupovat v obchoďáku, nikdy u žádné nezůstala přes noc, nikdy se s nimi nehihňala nad pizzou nebo zmrzlinovým pohárem.

V šestnácti letech, osmi měsících a jednadvaceti dnech byla produktem matčina systematického a do detailu propracovaného programu.

Což se mělo brzy změnit.

Sledovala, jak matka balí. Susan, krásná žena s bohatými hnědými vlasy svinutými do francouzského uzlu, opatrně uložila do velkého kufru další kostým a podívala se do tabulky, kde měla dopodrobna rozepsaný každý den lékařské konference. Byl v ní výčet všech událostí, schůzek i jídel, vybraného oblečení pro tu kterou příležitost, včetně bot, kabelek a doplňků.

Kostýmy z dílen módních návrhářů a samozřejmě italské boty, pomyslela si Elizabeth. Samé dobré střihy a skvělé materiály, ale žádný náznak syté nebo jasné barvy. Výhradně černá, šedá a neurčitá béžová. Elizabeth nechápala, jak může být její matka tak okouzlující, přestože záměrně nosí děsně nudné šaty.

Po dvou semestrech zrychleného studia na vysoké Elizabeth usoudila, že je – možná – načase vyvinout vlastní oděvní styl. Z toho důvodu si v Cambridgi koupila džínsy, mikinu a boty na robustním podpatku.

Za hotové – aby se výdaje za tyto věci neobjevily na výpisu z kreditní karty. Co kdyby matku nebo účetní napadlo jej zkontrolovat? Určitě by se na ně vyptávaly. Zakázané oblečení leželo schované v jejím pokoji.

Připadala si v něm jako úplně jiný člověk. Tak jiný, že vyrazila rovnou k McDonaldovi, kde si objednala svůj první hamburger, velkou porci hranolků a čokoládový koktejl.

Radost byla tak obrovská, že si musela odskočit na toaletu, zavřít se v kabince a trochu se vyplakat.

Semena vzpoury však byla toho dne zaseta. Ale možná v ní byla vždycky. Dřímala. A sůl a tuk je probudily.

Upřímně řečeno, vždycky je cítila. Doopravdy. Cítila, jak klíčí v jejím břiše.

„Změnila jsi plány, matko, ale to neznamená, že já je musím změnit také.“

Susan chvíli trvalo, než její přesné ruce chirurga s dokonale upravenými nehty – matka zásadně vyžadovala francouzskou manikúru s nenápadným lakem – našly to správné místo pro tašku s botami.

„Elizabeth,“ oslovila dceru hlasem tak vytříbeným a klidným jako její garderoba, „stálo mě značné úsilí pozměnit program a umožnit ti dostat se do letní přípravky právě v tomto termínu. Alespoň splníš všechny požadavky nutné k přijetí na Harvardskou lékařskou fakultu o celý semestr dřív, než jsme předpokládaly.“

Stačilo si na to vzpomenout a Elizabeth se sevřel žaludek. „Slíbila jsi mi třítýdenní přestávku, včetně tohoto víkendu v New Yorku.“

„Někdy je nutné slib porušit. Kdybych neměla tento víkend volno, nemohla bych na konferenci zastoupit doktora Duseckého.“

„Mohla jsi odmítnout.“

„Bylo by to sobecké a krátkozraké.“ Susan uhladila sako, které zrovna pověsila do cestovní skříně, a znovu se zahleděla do soupisu. „Zajisté jsi natolik dospělá, abys chápala, že pracovní povinnosti mají přednost před zábavou a zahálkou.“

„Jsem dost stará, abych to chápala. Proč potom nemám právo činit vlastní rozhodnutí? Chci mít volno. Potřebuju ho.“

Susan nestála dcera ani za pohled. „Dívka ve tvém věku, která je fyzicky úplně zdravá a velice mentálně vyspělá, může studovat a věnovat se dalším užitečným aktivitám prakticky nepřetržitě. Žádnou přestávku nepotřebuješ. Mimoto paní Laineová se už chystá na čtrnáctidenní plavbu po moři a těžko po ní můžu žádat, aby dovolenou odložila. Není tu nikdo, kdo by ti vařil a staral se o dům.“

„Postarám se o sebe sama. I o dům.“

„Elizabeth,“ prohlásila matka úsečně, jako by nevýslovně trpěla, „je rozhodnuto.“

„A na mém názoru nezáleží? Jak mám být nezávislá a zodpovědná, když nedostanu příležitost tyhle vlastnosti uplatnit?“

„Nezávislost se nezískává najednou, nýbrž postupně. Stejně jako zodpovědnost a právo svobodné volby. Pořád potřebuješ pevné vedení. Poslala jsem ti upravený rozvrh na příští týden. Máš ho v mailu. Všechny informace o studijním programu najdeš ve složce na stole. Hlavně nezapomeň osobně poděkovat doktoru Friscovi za to, že pro tebe našel volné místo.“

Zatímco mluvila, pozavírala Susan všechna svá zavazadla. Pak přistoupila k toaletnímu stolku, aby zkontrolovala svůj účes a rtěnku.

„Ty mě vůbec neposloucháš!“ postěžovala si dcera.

Susan se na ni káravě podívala prostřednictvím zrcadla. Poprvé si mě doopravdy všimla, blesklo Elizabeth hlavou. „Samozřejmě že tě poslouchám. Slyšela jsem vše, co jsi mi řekla. Velice dobře.“

„Mezi posloucháním a nasloucháním je rozdíl.“

„Možná ano, ale tuhle diskuzi jsme už vedly.“

„Nebyla to diskuze, ale nařízení.“

Susan nakrátko podrážděně semkla rty. Když se otočila, z jejích modrých očí mrazilo. „Mrzí mě, že to tak cítíš. Jako tvoje matka musím dělat, co pro tebe považuji za nejlepší.“

„To, co ty považuješ za nejlepší, jsou pro mě samé rozkazy. Diktuješ mi, co mám dělat, jaká mám být, co mám říkat a co si mám myslet. Dokonce dostávám příkazem, co mám chtít. Mám se stát přesně tím, co sis naplánovala ve chvíli, kdy ses nechala uměle oplodnit pečlivě vybraným spermatem.“

Uvědomovala si, že její hlas stoupá do nebezpečných výšek, ale nemohla si pomoct. V očích ji zaštípaly slzy, kterým se nedokázala ubránit. „Už mě unavuje být tvým soukromým experimentem. Nechci mít naplánovanou každou minutu a skákat, jak ty pískáš, jenom abych splnila tvá očekávání. Ráda bych rozhodovala sama za sebe, kupovala si oblečení a četla knížky, které si vyberu. Chci žít svůj život a ne ten tvůj.“

Susan nepatrně povytáhla obočí, jako by dávala najevo mírný zájem. „Dobře. Vzhledem k věku mě tvůj postoj nepřekvapuje, ale vybrala sis velice nevhodný čas.“

„Promiň. Nebylo to v plánu.“

„Sarkasmus k takovému chování patří, ale není namístě.“ Susan otevřela aktovku a zkontrolovala její obsah. „Promluvíme si o tom, až se vrátím. Dohodnu ti schůzku s doktorem Bristoem.“

„Terapie je zbytečná! Potřebuju matku, která mi naslouchá a záleží jí na tom, jak se cítím. Ne takovou, která mě má u zadku!“

„Způsob tvého vyjadřování svědčí o nedostatku vyspělosti a intelektu.“

Naštvaná Elizabeth bezmocně rozhodila rukama. Když nedokáže být klidná a vyrovnaná jako její matka, bude nespoutaná. „Do prdele!“

„Stupňováním nadávek ničeho nedosáhneš. Po zbytek víkendu bys měla uvažovat nad svým chováním. Jídlo máš v chladničce a mrazáku – označené datem a hodinou spotřeby. Na psací stůl jsem ti položila seznam toho, co si máš vzít s sebou. V pondělí ráno v osm se hlas u paní Veeové. Účast v tomto programu ti na podzim zajistí přijetí na Harvard. Teď mi pomoz s kufry do přízemí, prosím. Taxík tu bude každou chvíli.“

Semena klíčila, zapouštěla kořeny a bolestně se drala na povrch. Elizabeth poprvé v životě pohlédla matce přímo do očí a prohlásila: „Ne!“

Otočila se, odpochodovala pryč a práskla za sebou dveřmi ložnice. Vrhla se na postel a uslzenýma očima se zahleděla na strop. Čekala.

Každou vteřinou, říkala si, sem vtrhne matka a bude se dožadovat omluvy a bezvýhradné poslušnosti. A Elizabeth jí obojí odepře.

Pohádají se. Pořádně chytnou a začnou padat výhrůžky a tresty. Možná na sebe začnou křičet. Třeba zaječí tak hlasitě, že ji matka nakonec uslyší.

Kdyby na sebe řvaly, třeba by se jí podařilo dostat ze sebe všechny ty věci, které ji v posledním roce trápí. Obávala se, že se jich nikdy nezbaví a bude je v sobě mít věčně.

Nechtěla se stát lékařkou. Nechtěla mít naplánovanou každou hodinu nebo schovávat džíny jenom proto, že nesplňují matčin dress code.

Toužila po přátelích – ne po užitečných známostech nastrčených její matkou. Ráda by poslouchala muziku, která se hodí k jejímu věku. Přála si být jako ostatní děvčata. Chtěla vědět, o čem si šeptají, čemu se smějí a o čem si povídají.

Nestála o to, být génius ani zázračné dítě.

Stačilo by jí být normální. Stejná, jako jsou všichni ostatní.

Otřela si slzy, schoulila se do klubíčka a zírala na dveře.

Každou chvíli tu bude, říkala si. Každou vteřinou. Musela přece matku rozzlobit. Přijde, aby si zjednala pořádek. Musí.

„Prosím,“ zamumlala Elizabeth. Vteřiny se měnily v minuty. „Nenuť mě znovu se vzdát. Prosím, prosím, nedělej mi to.“

Projev mi svou lásku. Aspoň jednou.

Ale minuty se dál vlekly a nic se nedělo. Elizabeth se přinutila vstát z postele. Věděla, že matčinou nejsilnější zbraní je trpělivost. Drtí svoje protivníky neotřesitelným přesvědčením o tom, že je v právu. A dcera pro ni není rovnocenný soupeř.

Poraženecky se vydala ze svého pokoje do matčina.

Zavazadla byla pryč. Sešla do přízemí, přestože věděla, že ani tam ji nezastihne.

„Opustila mě. Normálně si odešla!“

Rozhlížela se po vkusně zařízeném a vzorně uklizeném obýváku. Všechno bylo dokonalé – látky, barvy, výběr uměleckých děl i nábytku. Nechyběly starožitnosti předávané v rodině Fitchových z generace na generaci. Nevtíravá elegance.

Prázdnota.

Uvědomila si, že se nic nezměnilo. A nezmění.

„Tak se změním já,“ prohlásila.

Nedovolila si o svém rozhodnutí přemýšlet, ani ho zpochybňovat. Místo toho se vrátila do patra a popadla nůžky položené na psacím stole.

V koupelně se kriticky zahleděla do zrcadla. Vlasy má určitě po neznámém otci – kaštanově hnědé. Sice jsou husté jako matčiny, ale postrádají pěkné měkké vlny. Po mámě má ještě vysoké a nápadné lícní kosti. Zbytek připadl na anonymního dárce – hluboko posazené zelené oči, světlá pleť a široká ústa.

Po fyzické stránce musel být atraktivní, protože šlo o jeho DNA, a matka by se s ničím menším nesmířila. Její dcera přesto není tak oslnivě krásná jako ona. Musí to pro ni být zklamání. Nedostatek, který neumí napravit.

„Příšero.“ Elizabeth přitiskla dlaň na chladné sklo. Hnusilo se jí to, co v zrcadle viděla. „Jsi hnusná, ale odteďka přece už nejsi zbabělec.“

Zhluboka se nadechla, popadla pramen vlasů dlouhých po ramena a ušmikla ho.

S každým střihnutím se cítila silnější. Jako by přebírala vládu sama nad sebou. Její vlasy, její volba. Ostříhané prameny dopadaly na podlahu. Zatímco se oháněla nůžkami, v hlavě se jí vylíhla určitá představa. Přimhouřila oči a naklonila hlavu. Cvakání nůžek zesláblo. Je to jenom geometrie, usoudila. A fyzika. Akce a reakce.

Jako by z ní spadlo závaží – to skutečné i v přeneseném slova smyslu. Holka v zrcadle působila mnohem uvolněnějším dojmem. Oči se zdály větší a obličej méně hubený a prostý napětí.

Vypadám… nově, usoudila Elizabeth.

Opatrně svěsila ruku s nůžkami a uvědomila si, že ztěžka oddechuje. Přinutila se zklidnit.

Superkrátký sestřih. Zkusmo se dotkla obnaženého krku a uší. Přejela dlaní po ostříhaných vlasech. Moc uhlazené, řekla si v duchu a zapátrala po nůžkách na manikúru, aby dodala účesu větší šmrnc.

Není to špatné. Ale ani žádná sláva, přiznala poctivě. Vypadá jinak a o to jí přece šlo. Dokonce se i jinak cítí.

Ale ještě neskončila.

Nechala ostříhané vlasy ležet na podlaze a zamířila do svého pokoje, kde se převlékla do zakázaného oblečení. Potřebuje vlasový styling – tak tomu říkají holky. A šminky. A víc šatů.

Musí do obchoďáku.

Zatetelila se radostí a vydala se do matčiny domácí pracovny, kde si vzala náhradní klíče od auta. Srdce jí vzrušeně tlouklo, když pospíchala ke garáži. Posadila se za volant a na okamžik zavřela oči.

„A je to,“ zašeptala, dálkovým ovladačem otevřela vrata a vycouvala ven.

Nechala si propíchnout uši. Byl to odvážný, byť poněkud bolestivý tah. Pořídila si barvu na vlasy, kterou si po dlouhém a pečlivém zvažování vzala z regálu. Koupila si vosk na vlasy, jejž viděla u spolužačky na střední. Mohl by umocnit její odvážný vzhled. Tedy víceméně.

Za šminky utratila dvě stě dolarů, protože si nebyla jistá, co všechno bude potřebovat.

Potom si musela sednout, protože se jí roztřásla kolena. Ale ještě nejsi hotová, připomínala si, zatímco sledovala party puberťáků, skupinky žen a různě početné rodiny, které procházely kolem ní. Jenom potřebuje svoji smečku.

Taky by se jí hodilo další oblečení, ale netušila, jaké by mělo být. Impulzivní nakupování bylo vzrušující a vyčerpávalo. Opustila ji zlost a zanechala po sobě tupou bolest hlavy a pálení v ušních lalůčcích.

Logické a rozumné by bylo vrátit se domů a na chvilku si lehnout. A potom sepsat seznam věcí, které si chce dokoupit.

Ale to by udělala stará Elizabeth. Ta nová jenom potřebuje popadnout dech.

Momentálně řešila problém, do kterého obchodu nebo obchodů by se vlastně měla vydat. Byla jich tu spousta a všechny měly výlohy plné věcí. Bude se tady jenom tak potloukat a pátrat po dívkách svého věku. Půjde tam, kam půjdou ony.

Popadla svoje tašky, vyskočila z lavičky, na které seděla – a hned nato do někoho vrazila.

„Promiňte,“ začala se omlouvat. Vtom tu holku poznala. „Julie.“

„Jo.“ Blondýnka s dokonale rovnými vlasy a očima barvy rozehřáté čokolády se na Elizabeth nechápavě podívala. „My se známe?“

„Asi si na mě nepamatuješ. Chodily jsme spolu ve škole na španělštinu. Elizabeth Fitchová.“

„Aha, Elizabeth. Náš mozkovej trust.“ Julie otráveně přimhouřila oči. „Vypadáš jinak.“

„No, já…“ Elizabeth upadala do rozpaků. Nervózně zabořila prsty do vlasů. „Ostříhala jsem se.“

„Cool. Myslela jsem, že ses odstěhovala, nebo tak něco.“

„Šla jsem na vysokou. Přijela jsem na léto domů.“

„Aha. No jo. Maturovalas dřív. Zvláštní.“

„Asi to tak působí. Půjdeš na podzim na vejšku?“

„Mám jít na Brown.“

„To je přece skvělá škola.“

„Když myslíš. Hele…“

„Nakupuješ?“

„Rozcházím se.“ Julie pokrčila rameny a Elizabeth se zaměřila na její outfit – přiléhavé džíny, které skoro klouzaly z boků, těsné tričko odhalující břicho, obrovskou tašku a sandály na klínu. „Přišla jsem za svým klukem. Tedy bývalým, protože jsem mu právě dala kopačky.“

„To mě mrzí.“

„Já na něj prdím. Dělá v Gapu. Dneska jsme měli jít ven, ale on tvrdí, že musí makat až do deseti. Potom chce někam vypadnout s bráchama. Už jsem toho měla plný zuby, tak jsem ho poslala, kam patří.“

Elizabeth málem podotkla, že by ho neměla trestat za to, že plní svoje závazky, jenže Julie pokračovala v proslovu – přestože v době společné školní docházky spolu sotva promluvily.

„Tak jdu za Tiffany, jestli nechce někam vyrazit. Co jinýho, když už nemám žádnýho kluka? Sere mě to. Ty asi randíš s vysokoškolákama, co?“ Upřeně se na Elizabeth zahleděla. „Chodíš na večírky bohatejch fracků, kde chlast teče proudem.“

„Já… Na Harvardu je mužů spousta.“

„Harvard.“ Julie zakoulela očima. „Přijel některý z nich na léto do Chicaga?“

„Nemám ponětí.“

„Kluk z vejšky je přesně to, co teď potřebuju. Kdo stojí o nějakýho lůzra, kterej hákuje v obchoďáku? Chci někoho, kdo se umí bavit. Kdo mě někam vezme a koupí mi pořádný pití. Jenže takový štěstí tě nepotká, když se nedostaneš do klubu. Tam se tihle týpkové zdržujou. Chce to jen falešný řidičák.“

„To bych mohla zařídit.“ Sotva ta slova vypustila z pusy, Elizabeth se podivila, kde se v ní vzala. Ale Julie se do ní zavěsila, jako by byly největší kamarádky, a věnovala jí zářivý úsměv.

„Nekecáš?“

„Ne. Když máš ty správné nástroje, je to hračka. Potřebuješ jen šablonu, fotku, laminát a počítač s Photoshopem.“

„Vždyť říkám, že jsi mozkovej trust. Za jakejch podmínek bys mi vyrobila falešnej řidičák, kterej by mě dostal do klubu?“

„Potřebuju šablonu…“

„Ale kdepak! Ptám se, co za to budeš chtít.“

„Já…“ Smlouvání, uvědomila si Elizabeth. Obchod. „Ráda bych si pořídila nový šatník, ale netuším, kde začít. Potřebuju někoho, kdo mi s tím pomůže.“

„Nakupovací kámošku?“

„Ano. Někoho, kdo se vyzná. Jako ty.“

Julie se už nemračila a netvářila se znuděně. Naopak jenom zářila. „To je můj mozkovej trust. A kdybych ti pomohla vybrat nějaké oblečení, vyrobila bys mi falešný řidičák.“

„Ano. Taky bych s tebou chtěla jít do klubu. Budu k tomu potřebovat správné šaty.“

„Ty se mnou chceš jít do klubu? Koukám, žes nezměnila jenom vlasy, Liz.“

Liz. Je z ní Liz. „Potřebuju tvoji fotku a počítej s tím, že to bude chvíli trvat. Tak do zítřka. Do jakého klubu bychom šly?“

„Klidně do toho nejprofláknutějšího ve městě. Warehouse dvanáct. Byl tam i Brad Pitt, když sem přijel.“

„Ty ho znáš?“

„Kéž by. Tak jo, jde se nakupovat.“

Elizabeth se samým vzrušením zatočila hlava. Nejen proto, že ji Julie vzala do toho správného obchodu, kde jí zběžně vybrala pár kousků oblečení. Ale z té představy volnosti. Jde utrácet s nakupovací kámoškou. Ne s někým, kdo předem vybral, co sám považuje za vhodné, a očekává její bezvýhradný souhlas. Nakupuje s holkou, která jednoduše popadne pár věcí a používá slova jako super, cool a dokonce sexy.

Nikoho zatím nenapadlo, že by Elizabeth mohla vypadat sexy.

Zavřela se ve zkoušecí kabince se záplavou barev, třpytem pajetek a leskem kovu a musela si na chvíli dát hlavu mezi kolena, aby neomdlela.

Seběhlo se to moc rychle. Jako by ji smetla vlna tsunami. Popadla ji a táhla pryč.

Svlékala se a třásly se jí prsty. Pečlivě si poskládala oblečení a zahleděla se na kousky rozvěšené po stísněném prostoru.

Co si má vzít? A co k tomu? Jak to má poznat?

„Našla jsem ty nejfamóznější šaty!“ Julie bez zaklepání vtrhla dovnitř. Elizabeth si instinktivně zakryla ňadra paží.

„Ty sis ještě nic nevyzkoušela?“

„Nevím, čím mám začít.“

„Začni tím nejúžasnějším.“ Julie jí ukázala vybrané šaty.

Délkou spíš připomínají tuniku, pomyslela si Elizabeth, a ta křiklavá červeň… Tenoulinká ramínka se stříbrně leskla.

„Co si k nim bereš?“

„Suprový boty. Ne, napřed si sundej podprdu. Do takovejch šatů si šajzku brát nemůžeš. Víš, že máš vážně dobrou figuru?“ všimla si Julie.

„Genetická dispozice a každodenní pravidelné cvičení.“

„Dělej!“

Nahé lidské tělo – tedy skoro nahé – je úplně přirozená věc, připomněla si Elizabeth. Kůže, svaly, kosti a nervy.

Položila podprsenku na hromádku svých věcí a nasoukala se do šatů.

„Jsou moc krátké,“ postěžovala si.

„Když zahodíš ty bombarďáky po mámě a koupíš si tanga, můžeš hned vyrazit do klubu.“

Elizabeth se zhluboka nadechla a obrátila se k trojdílnému zrcadlu. „Och.“

Kdo je to? Kdo je ta dívka v krátkých červených šatech?

„Vypadám…“

„Fantasticky!“ prohlásila Julie a Elizabeth sledovala, jak se jí na rtech rozlévá úsměv.

„Fantasticky.“

Tak si červené šaty koupila – a k nim dvoje další. A taky sukně. Dále si pořídila topy, které končily nad pupíkem, a kalhoty, jež začínaly pod ním. Vybrala si miniaturní tanga, a aby toho nebylo málo, navrch si odnášela k pokladně boty se stříbrnými podpatky, na kterých se musí naučit chodit.

Smála se jako obyčejná holka, co si vyrazila s kámoškou do obchoďáku.

Koupila digitální fotoaparát a sledovala, jak se Julie líčí před zrcadlem na toaletě. Několikrát si vyblejskla její obličej na pozadí světle šedých dveří kabinky.

„Zabere to?“

„Ano, zařídím to. Jak chceš být stará? Podle mě by bylo nejlepší, kdybychom se co nejvíc držely skutečného věku. Mohla bych využít údaje z tvého pravého řidičáku a jenom pozměnit rok narození.“

„Už jsi to někdy udělala?“

„Trochu jsem experimentovala. Zajímala jsem se o krádeže identity a kyberzločiny. Fascinuje mě to. Ráda bych…“

„Co?“

„Ráda bych se tímto oborem vážně zaobírala. Počítačovou kriminalitou. Jak jí zabránit a jak ji vyšetřovat. Chtěla bych pracovat pro FBI.“

„Děláš si srandu? Něco jako Dana Scullyová?“

„Tu neznám.“

„Akta X, Liz. Ty nekoukáš na telku?“

„Komerční televizní stanice smím sledovat jen hodinu týdně.“

Julie zakoulela velkýma čokoládovýma očima. „Copak je ti šest? Ježíšikriste!“

„Moje matka má velmi vyhraněné názory.“

„Jsi přece na vejšce, prokristapána! Můžeš si dělat, co chceš. Mimochodem, zítra se pro tebe stavím. Hodí se ti to v devět? Vezmeme si od vás drožku. Ale napřed mi zavolej, až budeš mít ty papíry v cajku. Platí?“

„Ano.“

„Hele, něco ti povím. Rozchod s Darrylem byla ta nejlepší věc, kterou jsem udělala. Jinak bych o tohle všechno přišla. Pojedeme na party, Liz!“ Rozesmátá Julie se divoce zavlnila v bocích. „Náramně si to užijeme! Už musím jít. Tak v devět. Ne abys mě podrazila.“

„Neboj, nepodrazím tě.“

Rozechvělá z náročného dne Elizabeth naházela všechny své tašky do auta. Konečně ví, o čem se holky mezi sebou baví.

O klukách. Jak to s nimi dělají. Julie to dělala s Darrylem. O oblečení. Muzice. V duchu si sestavila seznam zpěváků, o kterých si musí něco zjistit. Taky o filmových a televizních hercích. A o ostatních holkách – co nosí a s kým to dělaly. A tak jsme zpátky u kluků.

Chápala, že tyhle debaty a volená témata jsou svérázným společenským a generačním obrazem, který jí byl až doteď odpírán.

Zdálo se, že si ji Julie oblíbila, aspoň trochu. Třeba spolu budou chodit ven častěji. Možná ji seznámí se svou kamarádkou Tiffany – která to dělala s Mikem Dauberem, když přijel domů na jarní prázdniny.

Mika Daubera znala – teda spíš s ním chodila nějaký čas do třídy. Jednou jí poslal psaníčko. Teda to psaníčko měla jenom předat dál, ale i tak. Byl to kontakt.

Doma postavila všechny tašky na postel.

Tentokrát se na svoje oblečení podívá střízlivýma očima a to, co se jí nebude líbit – což je skoro všechno, které má –, věnuje charitě. A pustí si Akta X, když bude chtít, a začne poslouchat Christinu Aguileru a ’N Sync a Destiny’s Child.

A změní si studijní obor.

Při tomto pomyšlení jí srdce vylétlo až do krku. Bude studovat to, co doopravdy chce. A až bude mít diplom z kriminalistiky a výpočetní techniky, podá si žádost k FBI.

Dneškem se všechno mění.

Odhodlaně vylovila z tašky barvu na vlasy. V koupelně si připravila potřebné pomůcky a provedla doporučený test snášenlivosti. Zatímco čekala, jestli jí barva nezpůsobí podráždění kůže, uklidila ostříhané vlasy. Potom provedla čistku ve svém šatníku a prádelníku, aby do něj mohla úhledně pověsit nebo poskládat nové přírůstky.

Hlad ji zahnal do kuchyně, kde si ohřála připravené jídlo označené datem spotřeby. Nad talířem pročítala článek o falšování dokladů, který měla uložený v notebooku.

Po večeři opláchla nádobí a vrátila se nahoru. Se směsí obav a vzrušení si podle návodu nanesla barvu na vlasy a nařídila kuchyňskou minutku. Zatímco barva působila, připravila si počítač. Otevřela cédéčko Britney Spears, které jí doporučila Julie, a vložila je do přehrávače. Zvuk zesílila natolik, aby ho slyšela i ve sprše, kde si bude smývat barvu z hlavy. Z vlasů stékala inkoustově černá voda!

Tekla dlouho. Elizabeth se po chvíli musela opřít dlaněmi o stěnu sprchy, protože se jí udělalo slabo od žaludku. Ne strachy, ale očekáváním. Když byla voda konečně čirá, vyfrotýrovala si vlasy ručníkem a pak si je zabalila do suchého.

Ženy mění barvu svých vlasů po staletí, připomínala si. Dříve k tomu používaly různé bobule, byliny a kořeny. V podstatě je to iniciační rituál, usoudila.

Osobní volba.

Oblékla si župan a podívala se do zrcadla.

„Moje volba,“ prohlásila a stáhla si ručník z hlavy.

Zírala na dívku s bledou pletí a velkýma zelenýma očima. Na dívku s rozježenými vlasy barvy havraních křídel, které rámovaly úzký kostnatý obličej. Zvedla ruku a prohrábla krátkou kštici prsty, aby vyzkoušela, jak chutná pod bříšky prstů, jak se vlní.

Pak se napřímila a usmála se.

„Ahoj. Já jsem Liz.“

2

Vzhledem k pomoci, kterou jí tak ochotně poskytla, připadalo Elizabeth fér nejdřív zapracovat na Juliině průkazu. Vytvořit šablonu bylo dost jednoduché. Věděla, že úspěch padělku z velké části závisí na kvalitě použitého papíru a laminátu.

V tomhle neviděla žádný problém, protože matka na vybavení nikdy nešetřila.

Pomocí skeneru a počítače vytvořila slušnou kopii, kterou prostřednictvím Photoshopu doplnila o vylepšenou digitální fotografii.

Výsledek byl slušný, ale ne dost dobrý.

Po několika hodinách práce a třech nezdařených pokusech cítila, že vytvořila falzum, které by mohlo obstát při kontrole v nočním klubu. Vlastně se domnívala, že falešný řidičák by prošel i u policajtů, ale doufala, že na to nedojde.

Položila ho stranou.

Podívala se na hodinky. Byla skoro jedna hodina po půlnoci. Na telefonát už je pozdě.

Zavolám jí ráno, pomyslela si a pustila se do své práce.

Napřed fotku, usoudila a skoro hodinu strávila líčením. Snažila se postupovat jako Julie na toaletě obchodního domu. Zvýraznila si oči, projasnila rty a na tváře nanesla trochu zdravíčka.

Netušila, že to bude taková zábava – a dřina – ukočírovat všechny ty barvy, štětce a tužky.

Vypadám starší, blesklo jí hlavou, když si prohlížela výsledek. Liz je pěkná sebevědomá holka – a hlavně normální.

Opojená úspěchem sáhla po gelu na vlasy.

A vzápětí zjistila, že se s ním pracuje mnohem hůř. Však se to naučí. Chce to jen trochu praxe. Ale ta ledabylá rozcuchanost se jí líbila. Příkře se totiž lišila od nazrzlých rovných vlasů, se kterými se narodila. Místo uhlazené nudy má na hlavě černé lesklé špičky.

Zbrusu nová Liz umí věci, které si Elizabeth nedovede ani představit. A brzy se do nich pustí. Liz poslouchá Britney Spears, nosí džíny a ukazuje pupík. V sobotu večer chodí s kámoškama do klubů, tancuje, směje se a… flirtuje s kluky.

„A kluci flirtují s ní,“ zamumlala. „Protože Liz je hezká a je s ní legrace. Ničeho se nebojí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2