Ukážka

„Ahoj Jana, dávno sme sa nevideli. Ako  sa máš?“

„Ahoj, mám sa strašne. Som chorá, nedávno som si zlomila nohu. Pokazilo sa mi auto, keď som ho najviac potrebovala. Nemám peniaze. Nemám žiadne kamarátky, dokonca ani vnúčatá už ku mne nechodia. Zažívam jednu tragédiu za druhou. Asi vieš, že už pred desiatimi rokmi mi zomrel manžel, no stále to bolí...“

(plač)

Ako budete reagovať? Ako chce ten človek, aby ste reagovali? Chce aby ste ju poľutovali a to presne urobíte, lebo sa to „patrí“.

„Poď sem, moja. To bude dobré. Neplač.“ (objatie, po prípade si môžete poplakať spolu)

Ale čo je v skutočnosti za tým?

Jana sa hrá na obeť. Poviete, ona sa na nič nehrá, naozaj sa má zle a potrebuje podporu. Nemá nikoho.

Naozaj?

Presne viem, keď sa niekto hrá na obeť, lebo aj ja sám som bol obeťou. Keď sa mi stalo niečo zlé, mal som potrebu sa s tým akoby chváliť. Hovoriť to ľudom, lebo som podvedome chcel, aby ma poľutovali. Väčšinou to pramení z nedostatku lásky. Keď ma nechala moja prvá priateľka, tak som sedel na lavičke pred internátom a plakal som, aby ma tam každý videl a poľutoval.

Definícia obete

-Obeť najčastejšie rozpráva o tom, ako sa má zle a o všetkých tragédiách, ktoré sa jej stali. Keď sa dlhú dobu nič nestalo, nevadí jej rozprávať aj o veciach starých 10 rokov.

-Obeť to robí z dôvodu, že si chce u ostatných udržať súcit a porozumenie. Často sa jej to aj podarí.

-Obeť to často robí aj preto, že nemá dostatok lásky a toto je aspoň malá náhrada.

-Obeť, ktorá v minulosti v niečom neuspela, sa touto skúsenosťou vyhovára na terajšiu situáciu.

Napríklad: „kvôli tomu, že ma žena opustila, si už nedokážem nájsť ďalší vzťah.“ Kto za to môže? Samozrejme žena. Kto vie, prečo ho opustila.

Alebo: „skúšal som podnikať a nevyšlo to, tak ja už som odsúdený navždy zostať pri manuálnej práci za málo peňazí.“

-Obeť sa dosť často cíti ako hrdina. Hrdina, ktorý naďalej odoláva takému strašnému utrpeniu. Môže sa tak cítiť, keď o tom hovorí ostatným, alebo dokonca aj sám pred sebou.

-Raz keď som bol v kostole som počul, že je vznešené trpieť. Ten kto trpí sa dočká šťastia v nebi, až keď zomrie. Také slová sú veľmi nebezpečné, pokiaľ im obeť uverí. Lebo keď zažíva v živote len tragédie, tak sa môže cítiť vznešene a čakať na odmenu po smrti. Vtedy si dokonca myslí, že keď teraz trpí, tak si tú odmenu aj zaslúži. Žiadna odmena však nepríde. Pritiahne k sebe len ďalšie problémy a utrpenia.

-Obeťou sa stáva človek, ktorý verí tomu, že za všetko, čo sa mu v živote stalo, môže niekto iný alebo vonkajšie okolnosti. To ho samozrejme zbavuje zodpovednosti. Často hovoria: „Ja za nič nemôžem, nie je to moja chyba. Nemohol som to nijako ovplyvniť.“

K tomu ma napadá jeden príbeh. Ako som si uvedomil, kto za to môže. Vy možno teraz veríte, že za to naozaj nemôžete. Veď to vidíte logicky. Ako aj ja predtým.

Nemal som peniaze, lebo som musel sám platiť celý nájom, keďže bývalú vyhodili z práce.

Nemal som peniaze aj preto, že som nezaplatil zdravotné poistenie a „ten hlúpy exekútor“ mi zablokoval účet a nakoniec som musel platiť viac ako dvojnásobok.

Nemal som peniaze, lebo sa mi v práci prestalo dariť a tak som robil mesačne menej kontraktov. Zákazníci boli horší ako na začiatku, chodili aj konkurenčné firmy a robilo sa proste ťažšie.

Nemal som peniaze, lebo určité zmluvy neboli potvrdené, kvôli zlému dátumu.

Nemal som peniaze, lebo som musel vracať dlhy.

Najhoršie na tom je, že sám som tým dôvodom veril a bral ich ako ospravedlnenie toho, že nemám peniaze. „Veď je to logicky jasne viditeľné, že ja za nič nemôžem.“

No nevidel som, ako som si sám všetky tie udalosti privolal. Len ja som sa rozhodol, nadviazať taký vzťah, aký som mal.

Len ja som sa rozhodol, presťahovať sa do toho bytu.

Keď som mal peniaze na to, aby som zaplatil 3 omeškané platby za zdravotné poistenie, tak len ja som sa rozhodol ich použiť na víkendový výlet za kamarátmi do zahraničia.

Len ja som rozhodol o tom, že sa mi v práci nedarilo. Namiesto toho aby som pracoval, som vysedával v baroch a utrácal peniaze na alkohol. A ten zlý dátum som tam napísal len ja.

Len ja som si urobil dlhy a to najdôležitejšie, len ja som rozhodol o tom, že skoro všetky peniaze, ktoré som mal, som použil na hazard a samozrejme prehral.

Bolo to veľmi oslobodzujúce zistenie. Už som sa nemohol na nič vyhovárať a prevzal som za seba zodpovednosť. Len ja som rozhodol o tom, že to tak je a je len mojou povinnosťou to zmeniť.

Až keď som to pochopil a prestal sa vyhovárať, prišla zmena a zmenil som to len ja.

Sú dva druhy obetí:

1) ľutujú sami seba, ale nemajú potrebu to nikomu hovoriť. Po rozchode si púšťajú naschvál smutné pesničky a plačú, hoci sú aj sami doma a nikto ich nevidí. Často majú myšlienku „čo už ja, taká chudera“ alebo „nikto ma nemá rád“. Najhoršie na tom je, že im to spôsobuje zvláštny pocit radosti.

2) vyžadujú si ľútosť druhých ľudí rozhovormi, ako sa majú zle, aké zlé veci sa im stali a samozrejme plačom.

Možno je príjemné, keď vás niekto poľutuje. Cítite sa vtedy vznešene, že sa máte tak zle. Ale ja mám jedno pravidlo: radšej nech mi závidia, akoby ma mali ľutovať.

Obeť spoznáte hneď. Často hovorí o minulosti a hlavne o tej, ktorá jej ublížila. Živí v sebe utrpenia z minulosti a cíti sa pri tom vznešene. Hovorí vety typu „nikto ma nemá rád“ alebo hocičo, na čo jedinou vašou reakciu môže byť ľútosť a súcit. Aby sa obeti trochu uľavilo, napadne vás, že aj vy by ste mohli spomenúť niečo smutné z vášho živote.

Je to úplne choré. Obeť nikdy nebude šťastná a viete prečo? Lebo nechce byť. Má v hlave jasný vzorec, že je obeťou. Keď myslí na minulosť, tak len na tú, ktorá jej ublížila. Všetci ostatní jej ubližujú a ona za nič nemôže.

Pokiaľ máte v svojom okruhu ľudí, ktorí sú obete a nebaví vás už počúvať o všetkých tých tragédiách, poradím vám, ako sa ich zbaviť.

Už nikdy, keď vám obeť bude hovoriť svoje „zážitky“, jej nemôžete prejaviť žiadnu ľútosť. Neskôr si nájde iných, ktorý ju samozrejme poľutujú a podporia. Ale vy to nebudete. Vyberajte si spoločnosť šťastných ľudí, nie obete. Lebo aj keby ste boli šťastný, ako budete svoje šťastie zdieľať v takomto okruhu?

„Ahoj, ako sa máš?“

„Mám sa strašne...(plač) a ty?“

„Ja sa mám úplne super, fakt dokonale. Každý deň je lepší a lepší...“

Vidíte? Nefungovalo by to.

1. nemohli by ste hovoriť o svojom šťastí

2. boli by ste nútený púšťať si do mysle zlé veci, poprípade hľadať to najhoršie na svojom živote

3. boli by vo vás vytvárané zlé emócie a to nechcete. Alebo áno? Veď už viete, čo urobia zlé emócie. Preto keď spozorujete obeť, choďte hneď preč, pokiaľ je to možné.

Asi pred šiestimi rokmi zomrela moja teta na rakovinu. Mala malého syna a manžela. Od tej doby sa už viac krát stalo, že moja krstná prišla na návštevu (jej sestra) a povedala pred celou rodinou niečo v zmysle:

„mohla Maja ešte trochu dlhšie žiť“ a začala plakať.

Je to normálne?

Mali sme začať plakať všetci alebo ako? Poľutovať ju? Utrieť slzy? Patrilo by sa byť smutný? Mala by z toho teta radosť? Keď šesť rokov po tom, ako sa to stalo neplačem, neznamená to, že by som ju nemal rád. Len som sa proste rozhodol byť šťastný.

A teraz, ako ste na tom vy? Je totiž možné, že ste takisto obeťou. Mali by ste vedieť, že nie je možné byť obeťou a súčasne byť šťastný. Prvým krokom, ako sa dostať z tohto bludného kruhu, je spozorovať, že obeťou ste. V tej chvíli niečo vo vás, tá obeť vo vás, stráca silu.

Odhalili ste ju? Zbavte sa jej.

Mali ste doteraz tendenciu hovoriť druhým ľuďom každú tragédiu, ktorá vás postihla? Nevadí, nevedeli ste o tom. Ale teraz to už viete, tak si to zakážte. Naozaj. Dajte sami sebe zákaz hovoriť o niečom, “čo sa vám prihodilo“. Stalo by sa len to, že by ste naďalej priťahovali tragédie.

Namiesto toho, aby ste v sebe živili tie najhoršie udalosti z minulosti, pozrite sa okolo seba a začnite byť vďačný. Keď na tie tragédie prestanete myslieť, zmiznú. Lebo jediné miesto, kde ešte stále existujú, je vaša myseľ.